Čtivě o řeckém myšlení

Není obvyklé, aby promovaný inženýr, který se postupně vypracoval až na ředitele italské větve IBM, opustil svou kariéru a věnoval se Iiteratuře. Luciano De Crescenzo něco takového udělal a jeho knihy jsou dnes - vedle úspěchu v domovské ItáIii přeloženy do řady jazyků. Jeho Příběhy řecké filozofie - s podtitulem Sokrates a ti druzí - vydané nakladatelstvím Dokořán představují ukázku jeho úspěšného stylu. Jde o popularizované zpracování témat a osobností klasické řecké filosofie (autor obdobně zpracoval i filosofii středověkou a moderní.

Jednotlivé kapitoly jsou věnovány Sokratovi, menším sokratikům, Platónovi, AristoteIovi, Epikurovi, stoikům, skeptikům a novoplatonikům. V knize citelně chybí presokratici (těm ovšem autor věnoval samostatnou publikaci), případně i další významní filosofové, ale každé "Iidové" zpracování je vždy nutně výběrem. Kniha ovšem obsahuje ještě několikastránkové kapitolky - rozeseté mezi kapitoly věnované filosofii - o různých neapolských osobnostech a figurkách (od bezdomovce po univerzitního profesora) které vyjadřují autorovo "neapolitánství", roztroušené v několika dalších zmínkách i v "řeckém" textu knihy. Tyto pasáže, jakkoliv Iiterárně zajímavé, představují nejslabší momenty knihy a pokud by jejich místo zaujalo zpracování některé z nezařazených škol či osobností, knize by to výrazně prospělo.

Nejlépe zpracovaný je jednoznačně úvodní příběh o Sokratovi, žádný z dalších oddílů knihy už v sobě nemá sílu tohoto vyprávění. V textu jsou zmíněny a umně pospojovány fragmenty, které jsou o tomto velkém řeckém filosofovi známy, dobové reálie jsou - mimo jiné manifestovány ve fiktivním dialogu přímých účastníků Sokratova procesu. U Platóna jsou naproti tomu daleko více rozebírány nejdůležitější pojmy jeho filosofie (ideální stát, mýtus o jeskyni, svět idejí, nesmrtelnost duše), využita je možnost citovat z jeho dialogů, které jsou navíc ještě komentovány, i faktu, že jeho biografie je výrazně zachovalejší než Sokratova. Reflexe jeho "odmítání" demokracie je velmi poučená a patří - díky objasnění dobových reálií - k myšlenkově nejsilnějším místům knihy.
Publikace je velmi čtivým a nápaditým úvodem do řeckého myšlení. Oddíly věnované dalším osobnostem a školám přitom pokračují ve velmi solidním standardu v naznačené Iinii, jakkoliv nedosahují Iiterární (Sokrates) ani myšlenkové (Platón) úrovně zmíněných kapitol. (pah) 

Luciano De Crescenzo, Příběhy řecké filozofie Dokořán