Kámen, oceán a život
MILIARDY LET SYMBIÓZY 

Kdyby Země neměla pevný povrch nebo kdyby na ní neexistovaly oceány a atmosféra, těžko by zde mohl vzniknout a po miliardy let přetrvat život, ale ...

Aktivita směřující ke změnám okolního prostředí není nějakým speciálně lidským (či civilizačním) zločinem, ale naopak se jedná o základní vlastnost živých organismů vůbec. Třebaže hmotnost biosféry je ve srovnání se zbytkem naší planety směšná, Země, jak ji kolem sebe vidíme, je de facto vytvořena právě životem.

Kyslík
První atmosféra byla zřejmě tvořena především oxidem uhličitým. Jeho značná část byla mezitím absorbována do živé hmoty, eventuálně do podoby sedimentů. Naproti tomu výsledkem činnosti fotosyntetizujících organismů je volný kyslík. Přítomnost kyslíků ovlivnila pak i takové detaily, jako je barva oceánů a kaluží. První moře byla podle všeho zelená vzhledem k rozpuštěným iontům dvojmocného železa. To však bylo volným kyslíkem postupně zoxidováno na nerozpustné železité sloučeniny. Oceány se odbarvily, respektive zmodraly, dna kaluží  získala od usazenin trojmocného železa červenohnědý odstín. Existence života však není doprovázena jen tak nějakým plynem, ale ještě spíše tím, že pozemská atmosféra není v chemické rovnováze. Právě na základě tohoto kritéria byl naopak Mars pokládán za planetu mrtvou, a právě proto vědce natolik zaujal nedávný objev metanu na rudé planetě – současně je zde totiž přítomen kyslík, který s metanem reaguje.

Klima, sedmikrásky a voda
James Lovelock ve své knize Gaia, živoucí planeta (Mladá fronta, Praha 1994), přišel s řadou myšlenek, které se všeobecného přijetí nedočkaly. Plně akceptovatelná je však jeho představa „Světa sedmikrásek“, která ukazuje, jakým způsobem život stabilizuje pozemské klima.
Naše Slunce před miliardami let vydávalo mnohem méně tepla než dnes (množství tepla se zvyšuje spolu s tím, jak namísto počáteční termojaderné přeměny vodíku na helium roste i podíl fúze helia). Země si však dokázala po celou dobu uchovat alespoň přibližně konstantní podmínky umožňující existenci života.
Nejjednodušší verze modelu předpokládá, že by existoval život reprezentovaný pouze jediným druhem,mnohobarevnými sedmikráskami.
Modelovému světu je na počátku jeho historie zima, protože domovská hvězda mu dodává jen relativně málo tepla.
Sedmikrásky jsou tu bílé, tu červené, tu šedé tu černé. Černé květiny budou ve výhodě, dokážou se samy více ohřát, zřejmě se tedy také více rozmnoží a postupně převládnou.
Posléze pokryje celou naši planetu černý biologický krunýř a teplota stoupne.
Uplyne mnoho milionů a miliard let. Jak  jde čas, vydává hvězda stále větší množství tepla – děje se sní tedy něco podobného jako s naším Sluncem. Černé sedmikrásky se přehřívají. V populaci začnou díky působení přírodního výběru postupně převládat sedmikrásky šedé a nakonec bílé. Povrch planety jako celek nyní teplo spíše odráží. Tudíž bez ohledu na to, že mateřská hvězda je stále teplejší, si systém dokáže udržovat stále vnitřní prostředí.
Podobně i naše Země si za 4 miliardy let existence biosféry udržela relativně stabilní klima (zapomeňte na doby ledové a globální oteplování a srovnejte situaci na naši planetě s vroucím peklem Venuše a ledovými pustinami na Marsu). Po celou dobu se zde udržela nějaká voda v kapalném stadiu – život je tak de facto odpovědný i za existenci oceánů. Samozřejmě je možné, že ani bez života by oceány nemusely zmizet zcela, mohly by se třeba objevovat periodicky.

Země se nakonec promění ve vyschlou placku potaženou solemi z bývalých moří

OCEÁNY, DESKY,
SOPKY A SUROVINY

J. D. MacDougall v knize Stručné dějiny planety Země (Dokořán, Praha, 2004) uvádí, že kapalná voda ovlivňuje obrovské množství různých dějů. Existence hydrosféry podle něj výrazně souvisí s pohybem pevninských desek. Jak konkrétně ovlivňuje voda tyto procesy? Základem pohybu desek je sopečná činnost v oceánech. Ve středu oceánských hřbetů se z vyvěrající lávy tvoří nová oceánská kůra. Tím tedy oceánské kůry přibývá a kontinenty jsou od sebe odtlačovány.
Tento jev je někdy označován jako kontinentální drift. Pokud se Země tímto způsobem nenafukuje, musí kůra zase někdy zmizet – to se děje především na místě srážek více desek, kdy je vrstva ocitnuvší se vespod zatlačena do hlubších oblastí.
Při srážce desek proniká do nitra rozžhaveného pláště velké množství vody. Jejím účinkem dochází k tání hornin (snižuje se jejich teplota tání), zvyšuje se objem i tlak a posléze dojde k mohutným sopečným výbuchům či zemětřesením. Ničivý efekt může mít už i samotná snaha vody „probublat“ z pláště na zemský povrch.
Tímto způsobem tedy existence hydrosféry (vázaná zřejmě zase na biosféru) má vliv i na takový na první pohled čistě „fyzikální“ proces, jako je sopečná činnost.

První doba ledová
Kromě celkové stabilizace klimatu byly však živé organismy od počátku odpovědné i za řadu prudkých výkyvů.
Až do objevu fotosyntézy převládal v pozemské atmosféře oxid uhličitý, který patří k významným skleníkovým plynům. 
Pokles jeho koncentrace zásluhou fotosyntetizujících organismů vedl k zřejmě největší době ledové vůbec (proměny atmosféry jsme v modelu Světa sedmikrásek zcela opomněli).
Je možné, že značná část Země tehdy zmrzla a život přečkal toto období jen v několika izolovaných oblastech. Biosféra ale nejspíš dokázala celý trend zase zvrátit – tehdejší organismy pravděpodobně znovu přeměnily dýcháním část kyslíku na oxid uhličitým který jako peřina Zemi zahřál. Ve chvíli, kdy zmrzla voda, přestal být CO2 také splachován do řek a moří a ukládán v sedimentech. I to přispělo k vyrovnání teplotního výkyvu.
Existují i jiné scénáře, podle kterých mohla zmrzlou Zemi znovu zahřát třeba srážka s kosmetickým tělesem nebo masivní sopečný výbuch.
 
Jak život vytváří ostrovy 
Peter Westbroek popisuje v knize Život jako geologická síla (Dokořán, Praha. 2003), jak živé organismy vytvářejí dokonce i pevninu. Tím nemá být řečeno, že kontinenty jsou výhradně dílem života, nicméně několik druhů bakterií dokáže třeba obyčejný písek na pláži přeměnit na téměř kompaktní hmotu, která na rozdíl od volných zrnek není tak snadno odnášena mořskými vlnami. Bakterie a další organismy navíc akumulují oxid uhličitý i dusík z atmosféry a převádějí ho na organickou hmotu (eventuálně na minerály). Ostrov postupně roste. Bakteriální povlaky tak podle Westbroeka vytvářejí pevnou zem a v první fázi ji udržují před náporem moře. V další fázi převezmou tuto roli kořeny trav a dalších rostlin.

Bakteriální povlaky vytvářejí pevnou zem a udržují ji před neustálými nápory moře

Konec života
Každá termostat má pouze omezený rozsah svých schopností; totéž platí pro modelový Svět sedmikrásek i pro skutečnou Zemi.
Peter Warld a Donald Brownlee předvídají (Život a smrt planety Země, Argo a Dokořán, Praha 2004), že za zhruba jednu miliardu let vyhynou vlivem růstu teploty prakticky všechny složitější druhy a život se v jistém ohledu „vrátí zpět“ na úroveň jednobuněčných organismů. Co bude dál?
Vyšší teplota způsobí větší odpařování vody. Vodní pára prohloubí skleníkový efekt a teplota dále poroste, a to i s minimem oxidu uhličitého v atmosféře. Voda bude vymrzat až ve vyšších vrstvách atmosféry, snáze tedy unikne ze Země (respektive unikne vodík, který už gravitace nestačí zadržet). V atmosféře pak stoupne koncentrace kyslíku (který zbude z vody po úniku vodíku). Dusík a kyslík spolu začnou reagovat a poslední vodní plochy se změní v kyselinu dusičnou. Při teplotě nad 374º C už voda nemůže existovat v kapalné podobě pod žádným tlakem. Zmizí oceány a zahynou i poslední živé organismy.
Země se nakonec asi za tři miliardy let promění ve vyschlou rovnou placku potaženou vrstvou solných usazenin ze zmizelých moří.