JE TAM KDESI STARÁ JAMA, 
TÁ TAM ISTĚ ČEKÁ NA MŇA

Ludvík Vaculík: Polepšené pěsničky
Jaroslava Jiskrová – Máj + Dokořán,
Praha 2006

Je známo, že Ludvík Vaculík je v oblasti lidových písniček praktik. Zpívá rád: sám, v kruhu rodiny, přátel či známých, na folklorních slavnostech, v rozhlase a několikrát jsme ho mohli slyšet i v televizi. Lidové písně se v tvorbě Ludvíka Vaculíka objevovaly vždy, s větším či menším prostorem a důrazem. Připomeňme si, že již dříve publikoval autor na toto téma tři (pokud vím, výčet možná není úplný) menší práce: fejeton Už je, chlapci, malý termín (prosinec 1983; je příznačné, že text dedikovaný Františku Pavlíčkovi byl přednesen mezi „zlínskými“ přáteli), Nové vlastenecké písně Karla Havlíčka Borovského (1989) a studii etnografa-laika s detektivní zápletkou Na první tebe spatření hned si se mi líbila (Literární noviny, č. 52–1/2003, o nelehké zařaditelnosti textu svědčí i skutečnost, že v obsahu 14. ročníku Literárek je uveden v rubrice Reportáže – domov). Dodejme, že z pořadů Ludvíka Vaculíka a Jana Rokyty natočených ve studiu Českého rozhlasu Ostrava v letech 1991–1993 vznikla kompilace Ludvíka Vaculíka radosti, radosti (Supraphon 1993). Zní zde nejen autorův svébytný zpěv, ale obsahuje také přednes jmenovaného fejetonu. A je tu také pregnantně formulována teze, že písničky jsou Vaculíkovi „praktické, po ruce jsoucí pomůcky k ovládnutí, vyjádření a využití životních situací“ (sleeve-note). Tato teze by mohla stát i v záhlaví nejnovější Vaculíkovy knihy Polepšené pěsničky.
V předmluvě se píše: „Nápad sestavit tento spis není můj. Paní nakladatelka mi nabídla, že vydá „polepšené písně“. Zdálo se mi, že to nestojí za to. Ale ten návrh mi seděl v mozku. Poznal jsem v něm jinou příležitost. Uvědomil jsem si, jak jsem se k „polepšování“ písní dostal: kudy mě můj zpěv vedl. […] Zpěvák má o jeden smysl, o jeden pedál či o jednu erotogenní oblast víc. A druhý důvod: povzbudit vás ke zpěvu a posílit v pohrdání průmyslem písní.“ (s. 68) Stojí za pozornost, že postupem času svou práci Vaculík označuje jako „úkol“ (s. 15), „badatelský zpěvník“ (s. 65), „spis“ (s. 68) a na s. 100 dokonce hovoří, s patrnou nadsázkou, o „dizertaci“. V jistých ohledech mohou Polepšené pěsničky skutečně připomínat vědeckou práci. Nicméně: „Celý život tedy si čtu pěsničky, slovem i notou, ale nic jsem si nepřečetl o nich. […] Já nejsem národopisec, muzikolog, ba ani zpěvák. Jsem muž, který si zpívá. Beru píseň jako praktickou věc.“ (s. 45–46) „Já to při veškerém respektu ani číst nechci, protože bych si zmařil vlastní bádání.“ (s. 90) Vaculík chce být „vyznavač“, ne „osvětář“ (s. 86). Zdůrazňuje praktickou, užitnou funkci zpěvu, takřka fyziologickou potřebu zpěvu. „Zpěv je tělesný projev duševního stavu a duševní výraz stavu tělesného, nebo obráceně. Řekl bych, že je to jev somatický jako tělesné teplo, pot, slzy…“ (s. 13)
Polepšené pěsničky (respektive jejich první část) mají působivé „dušičkové“ rámování. Stáří (loni v červenci oslavil Vaculík osmdesát) je zde neustále více či méně přítomno (například vracející se otázkou „Ostat tu sám, či tu někoho nechat samého?“). V onom rámování je přítomna žena, jejíž tvář je autorem trochu tajemná, pozapomenutá, setkání s touto ženou je autorem očekávané, jaksi znepokojivé, osudové. „To je úžasné. Toto jsem nikde nečetl. To jsem si také, dopředu, napsal já. A znalec ví kde: »Ty jsi vlastně moje smrt,« řekl František shora.“ (s. 117) V textu pak Vaculík ukazuje, jak se setkával s písněmi, a to postupně, od dětství, podle prostředí – „zpěvného dějiště“. Rodina, škola, kostel, práce, přátelé („zlínský“ okruh, Wlastenci). Aktivnější přístup představuje sbírání zpěvníků a dokonce i samotných pěsniček! Tak tedy také kompozicí své práce Vaculík ozřejmuje, že (jak) pěsničky provázejí člověka celým životem.
Ludvík Vaculík, ročník 1926, prožil část dětství ještě v éře němého filmu: herce diváci neslyšeli, ale jejich zážitek byl spoluutvářen a umocňován doprovodnou hudbou. Podobně to má Vaculík i s pohledy na krajinu, na fotky dávné i dávnější a myslím, že i se vzpomínkami. Neustále je někde nachystaná nějaká příhodná pěsnička. Čtenáři tak Vaculík předkládá svým způsobem biografii. Mnohé momenty již známe, ale nyní je můžeme nahlížet z jiných, nových úhlů pohledu. Jako by skrytým průvodcem (a někdy dokonce hybatelem) byla právě lidová píseň. Když to ještě trochu přeženu, čteme biografii viděnou optikou písně. Vaculík se i v takovém textu projevuje jako prozaik, vypravěč. Hledá v písních příběhy: „při zpěvu jsem si vždycky představoval ten děj a místo“. (s. 17) Přemýšlí o autorovi písně, o jeho pocitech, rozvažuje nad dějem, domýšlí situace, posuzuje psychologii postav. Čte i v melodii, její struktuře, kompozici. A odtud také vyvstávala potřeba komunikovat s písní. O písni Radosti, radosti píše: „Ta pěsnička jako by mi dávala otázku až zpovědní, a já jsem cítil povinnost odpovědět. Udělal jsem to poslední slokou.“ (s. 68)
Vydává-li se Vaculík stručně za historií veřejného polepšování písniček, ne náhodou nachází počátky u Karla Havlíčka Borovského. Není příliš podstatné, že vychází až od Havlíčkových satir, třebaže se podobné polepšování dělalo takřka vždycky, na lidové i „profesionální“ úrovni; z podobné bečky jsou ostatně i mezi lidem mimořádně oblíbené parodie známých písní. Podstatnější je samo polepšování. Poučené, pokorné, citlivé. Aktivní přístup k tradici. Žádné konzervování, otrocké lpění na jakémsi dávném ideálu. Tradice, která je živá. Připomíná to masopustní veselí na jižním Valašsku. Žádná vystoupení národopisných souborů, ale vpravdě lidová zábava. Mnohde desítky masek, rok co rok přibírajících aktualizace, postavy, scény, témata. Podle situace. Svého času to byly třeba registrace kuponových knížek či rozdělení Československa, loni v jedné vesnici byli mezi maskami také lékaři, veterináři a jacísi laboranti, všichni vybavení nejrůznějšími inštrumenty a všichni odborníci na štamprlu vzatí, a kontrolovali dům od domu ptactvo domácí i hospodářské, zda nemá náhodou chřipku...
Vaculík si vybírá především „líbeznou píseň neznámého vinutí“, „básnický text“ (s. 110), hledá dramatičnost, náladu, cit, důvod, proč písničku zpívat. Připomíná, že písničky člověku pomáhají identifikovat se s místem (zvláště pak rodným krajem). Písně mohou být i zdrojem poznání, prostřednictvím písní se můžeme seznámit s jinými kraji: v knize jsou nejen písně moravské či české, a to z různých koutů země, ale také německé, maďarské... (připomeneme-li si „dizertaci“, můžeme ocenit potřebný rozhled po písňovém materiálu). Rozhled z kopy zpěvníků umožňuje autorovi třeba sledovat, „jak pěsnička přetéká, přesahuje přes hranice zemí“ (s. 50), hledat rozdíly mezi krajovými písněmi (například o víně nebo o židech – německé lidové písně o nich jsou „vlídné, žertovné“, nikoli neuctivé jako příklad z Horňácka uváděný na s. 49). Vaculík také rád srovnává reálie zachycené v písních a současný stav (například až detektivní pátrání ve vsi Maršov). V neposlední řadě autor písně užívá ke kontrole a cvičení dechu. A tak dále. Multifunkčnost, řekl by obchodník.
Druhý oddíl Polepšených pěsniček, Důkazy a úkazy, obsahuje reprodukce písní zmíněných v textu (ze zpěvníků, ale najdeme zde také Vaculíkovu vlastní – juvenilní – tvorbu; kvalitní systém odkazů umožní příslušné písně rychle vyhledat), drobné komentáře a rozsáhlou fotodokumentaci. Ludvík Vaculík slovy neplýtvá. Naopak. O vyřčených slovech má někdy i statistický přehled (Dva tisíce slov), jindy to zase vypadá na „poslední slovo“. Podobně je tomu i s notami. Každou pečlivě hlídá: na s. 187 mi do notového zápisu připsal jedno „béčko“ (čímž snížil melodii o půl tónu). Kdo tedy není lhostejný, nechť si tam to „béčko“ připíše. Třetí oddíl pak tvoří Nové vlastenecké písně s přípisky z roku 1990. A jako příloha je zde také CD s písničkami i Vaculíkovým vyprávěním. 
Jan Rokyta, jemuž je kniha dedikována, o Ludvíku Vaculíkovi napsal: „Po takovém zpěvákovi jsem doslova »skočil«. Právě tak jsem slýchal v dětství zpívat na jasenských svatbách, tak zpíval můj tata i všichni strýci, takové hlasy zněly v kostele.“ (s. 119) Vaculík vyrůstal v jiné době. Dnes chybí příležitost zpívat. Či spíše těch příležitostí ubylo. Ubylo? Dost za nás zpívají jiní, z nejrůznějších přístrojů... Polepšené pěsničky přesvědčivě nabízejí potenciálním uživatelům řadu melodií líbezného vinutí a básnických textů. Teď ještě aby se našli čtenáři, kteří možnost polepšit se využijí.
Petr Odehnal