LITERATURA 
Věra Suková
Calvinův neviditelný vzkaz pro další tisíciletí
Magický realista přemýšlející v kombinatorice znaků a struktur – italský spisovatel Italo Calvino – nejen v nově vydaných Neviditelných městech, ale napříč celou svou tvorbou přemýšlí o proměnlivosti, nestálosti a zasutých významech světa a o možnostech jazyka, který se tento svět snaží zachytit.
Po jednadvaceti letech se na pulty českých knihkupectví vracejí Neviditelná města italského spisovatele Itala Calvina. Český čtenář mohl tohoto autora již důvěrněji poznat díky překladům, které se objevují v posledních letech (Americké přednášky, Hrad zkřížených osudů, Když jedné zimní noci cestující) nebo které se objevily ještě za dob totalitního režimu (Cestička pavoučích hnízd, Smolař Matěj, Nesnadné lásky, Naši předkové, Italské pohádky). Neviditelná města, která v Itálii poprvé vyšla v roce 1972, bývají kritiky označována za nejzdařilejší Calvinovo dílo a sám autor je považuje za knihu, v níž toho dokázal vyjádřit nejvíce. Nyní se nám představují nikoli v novém překladu, ale ve zcela novém kabátě s ilustracemi Vasilije Ťuťunnika, které zdaři leji než ilustrace v prvním vydání z roku 1986 vystihují atmosféru knihy.
Pro lepší orientaci v knize se vyplatí nejprve atypicky nalistovat závěrečnou stránku, kde nalezneme geometrické znázornění struktury uspořádání kapitol. Z něho pochopíme, že jejich pořádek, na první pohled chaotický, má ve skutečnosti svůj vnitřní, velmi precizně dodržovaný řád. Našla v něm uplatnění Calvinova záliba v kombinatorice, která se promítla i do jeho členství ve francouzské literární skupině OuLiPo. Ta se, zjednodušeně řečeno, pokoušela tvořit literární texty na základě předem stanovených, často matematických pravidel, která si autor určil sice sám, ale musel se jich následně přísně držet. Taková pravidla najdeme i v Neviditelných městech. Calvino se v jednom článku vyznal z toho, že jednotlivé kapitoly vznikaly zpočátku samostatně a dlouho nevěděl, zda se mu podaří z nich vytvořit knihu. Nakonec po dlouhém přemýšlení o tom, jaké uspořádání zvolit, stanovil zmíněné geometrické schéma a již z něho neslevil.

Zdroj: Archív LtN
Fantasta, tušitel magična a současně diskutér nejzákladnějších otázek o podstatě komunikace. 
Každá kapitola je popisem jednoho města. Těch je celkem padesát pět a vytvářejí jedenáct sérií vždy po pěti městech charakterizovaných stejným názvem (Města a paměť, Města a znaky, Štíhlá města a podobně). Tyto série jsou rozděleny do devíti oddílů, orámovaných rozhovory jediných dvou skutečných protagonistů knihy, Marka Pola a Kublajchána. Tyto rámečky jsou graficky odlišené použitím kurzívy a jsou jedinými úseky knihy, v nichž se odehrává nějaký děj. Celkem je jich tedy devět (mají vždy úvodní a závěrečnou část) a spolu s pětapadesáti kapitolami dávají dohromady počet šedesát čtyři, přivádějící nás k množství políček na šachovnici, o které ještě bude řeč.

Gesto, jazyk, mlčení
Marco Polo jako vyslanec na dvoře Kublajchána krátí panovníkovi chvíli popisem měst, která v jeho říši navštívil během diplomatických misí. Rozhovory, kterých jsme svědky, se odvíjejí jaksi mimo čas i mimo prostor. Popisovaná města mají jednou příchuť dávného Orientu, jindy jsou to města moderní se všemi neřestmi a problémy současnosti. Způsoby komunikace mezi oběma muži procházejí postupným vývojem. Nejprve Marco popisuje města pomocí předmětů, gest, výkřiků, napodobováním zvířecích zvuků a dalšími prostředky řeči těla. Za pomoci těchto znaků si chán skládá obrazy jednotlivých zákoutí své říše, ačkoli interpretace znaků jsou nespočetné, a tudíž ta chánova je jen jednou z mnoha možných. Když Marco ovládne několik tatarských jazyků, popisuje chánovi vše slovy; nastává přechod od znaků ke slovům, která, jak dále uvidíme, nemají podle autora takovou výpovědní hodnotu, jakou lze přisuzovat znakům. K dalšímu posunu v komunikaci dochází ve chvíli, kdy si Marco pouze představuje, jak chánovi odpovídá, a chán si naopak představuje jeho odpovědi, rozhovory se tak odvíjejí za mlčení obou. Novým stupněm je pak jejich vzájemná úvaha o tom, že se setkávají pouze v představách, a zahrada, v níž k rozhovorům dochází, vůbec neexistuje. Vyprávění v závěrečné fázi, pomocí posunů šachových figur po šachovnici, znamená návrat k řeči znaků.

Zdroj: Archív LtN
Jazyk gest. Jazyk mlčení. 
Při rozvíjení těchto komunikačních proměn Calvino uvažuje nad výpovědní hodnotou znaků, slov, respektive literatury. To je téma, které tvořilo významnou část jeho literárněteoretických úvah. V Neviditelných městech tyto úvahy konkretizuje a části psané kurzívou jsou metanarativními složkami knihy, samotný způsob vyprávění se tedy stává předmětem jejich vyprávění. Často zdůrazňuje nekonečné možnosti vztahu mezi realitou a znakem. Právě mnohoznačnost znaků dává podle Calvina prostor variantám a s nimi neustálé proměnlivosti, dynamičnosti ukryté ve věcech. Vždyť i všechna města, která Marco popisuje, lze chápat jako popis města jediného, stále se proměňujícího, jeho rodných Benátek. Sám se k tomu koneckonců doznává. Zmíněné upřednostnění znaků před slovy zároveň reflektuje Calvinovu skepsi týkající se výpovědní schopnosti jazyka ve světě, který se vyvíjí příliš rychle na to, aby bylo možné tento vývoj obsáhnout slovy. Jakýkoliv slovní popis je již předem omezen strukturou jazyka, který používáme, a více odráží vypravěčovo vlastní vnímání popisované skutečnosti než skutečnost jako takovou. I proto se nakonec Marco s chánem vracejí k řeči znaků, jejíž možnosti se ukazují jako mnohem širší.
Hra se však neomezuje pouze na změnu způsobů komunikace, ale je rozšířena i na hru výměny rolí mezi vypravěčem a posluchačem. Po Markovi se vypravěčem stává i chán, který mu popisuje města, o nichž snil, a požaduje, aby ověřil, zda opravdu existují. Je zjevné, jak si na těchto dvou protagonistech Calvino pohrál s rolí autora a posluchače, respektive čtenáře, po němž vyžaduje aktivní účast v literárním dialogu, a zdůrazňuje důležitost jeho spoluúčasti při vytváření příběhu.

Literární lehkost a viditelnost
Každá z pětapadesáti kapitol o městech je uzavřeným celkem, který vyjadřuje samostatnou myšlenku, a bylo by možné o každé z nich psát zvlášť. Přesto je však něco spojuje. Hlavním principem Calvinova vesmíru se zdá být princip mnohosti a neustálé přeměny. Všechna města mají ženské jméno a jsou jakýmsi katalogem virtuálních míst a životů, točících se kolem toho jediného reálného, mají podobu životů, které bychom si přáli, kterých se bojíme, které jsme odmítli a vydali se jinou životní cestou. Mění se ne kvůli nějaké náhlé události, ale dlouhodobými procesy, podle nálady toho, kdo se na ně dívá, podle přání těch, kteří do nich přicházejí. Pro toho, kdo v nich žije, se ale nakonec mění jen nepozorovaně. Nebo to možná nejsou města měnící se podle charakteru lidí, kteří přicházejí a odcházejí, ale mění se naopak člověk, kterého město tím, jaké je, přetváří?
Problematikou, kterou lze chápat jako klíčovou, přítomnou již od prvních stran knihy, je expanze moderních velkoměst pohlcujících vše, co jim stojí v cestě (téma skupování pozemků pro výstavbu ve velkém nás zavádí k jiné Calvinově knize, Stavební spekulaci, kde je právě tato problematika ústředním motivem příběhu).
Silně akcentována je kritika dnešního bezohledného světa v popisech měst Leonia, Truda či Procopia, spojených v sérii Nepřetržitá města. Samotné úvodní slovo prvního oddílu hovoří o prázdnotě, která přepadá člověka ve městě, jež se rozrostlo natolik, že jej člověk není schopen rozpoznat a pochopit. Ne náhodou zde Calvino použil první osoby plurálu; podařilo se mu tím zdůraznit, že se jedná o problém nikoli samotného Kublaje, ale že je to problém vztahující se na nás všechny, tedy i na čtenáře, člověka moderního světa, v němž se metropole neustále rozrůstají do rozměrů, kde již nemají ani tvaru ani konce, a směřují jenom k dlouhotrvajícímu úpadku.

Zdroj: Archív LtN
Calvinovo neviditelno vyplouvá zpoza povrchů věcí jako imaginární koráb zázraků. 
V této souvislosti Calvino ústy Marka Pola několikrát poukazuje na ohrožení přírody, která je mu, coby synovi rodičů botaniků, velmi blízká a jejíž ničení kriticky sledoval. I v Neviditelných městech varovně zvedá prst. Nechceme přeci skončit jako obyvatelé Bauci, kteří si museli vystavět město na sloupech, aby tak mohli z výšky pozorovat přírodu nedotčenou jejich vlastní přítomností, nebo jako pastýř koz, který se svým stádem jenom procházel Cecilií, ale město se rozrostlo tak rychle, že již nedokázal najít cestu ven na pastviny.
O tematice znaků a symbolů jsme již hovořili v souvislosti s rozhovory Marka a Kublaje. Vrací se však i v sérii Město a znaky, v níž je evokován dojem zpochybnění, co je již znakem a co je ještě skutečností. Hra se znaky, s různými způsoby jejich interpretace, je mnohem hlouběji rozpracována v Calvinově Hradu zkřížených osudů, knize vystavěné pouze na kombinaci a mnohačetné interpretaci stále týchž znaků. Obě knihy mají společný také způsob svého vzniku. Právě u nich si autor „oulipovsky“ předem stanovil jasná pravidla a omezení a při psaní je striktně respektoval.
V Městech najdeme i dva principy, které sám Calvino považuje za zásadní pro literaturu ve svých Amerických přednáškách pro nové tisíciletí. Jsou to lehkost a viditelnost. Lehkost považuje za jeden z hlavních znaků své tvorby, když v přednáškách při pokusu o definici vlastní práce píše, že jeho nejobvyklejším tvůrčím postupem bylo odmítání tíživosti. V Neviditelných městech jsme toho svědky především v sérii Štíhlá města, explicitně v rozhovoru Kublaje a Marka v úvodu pátého oddílu, v němž chán sní o městě, kterému Luna dala privilegium vyrůstat bez tíže. Stejně bez tíže je hned následující Štíhlé město Ottavia uzavírající celou sérii a visící nad prázdnotou.
Viditelnost, další klíčové téma autorovy tvorby, nachází svůj odraz především v sérii Město a oči. Kulminuje v popisu Moriany, posledního města této série, jehož poselství je zřejmé: město má vždy svůj líc a rub a záleží stále jen na pozorovateli, zda je ochoten kromě líce spatřit i rub. Také Berenice, uzavírající sérii Skrytých měst, rozvíjí téma duplicity mezi patrným a ukrytým. V jádru tohoto města spravedlivých je ukryto zlo pramenící z povyšování se nad ostatními, kteří jsou méně spravedliví než Berenice. A tak za každým městem, které vidíme, se podle Calvina skrývá město, které není vidět, a právě to je důležité. V tomto autorově přesvědčení najdeme zároveň vysvětlení názvu knihy Neviditelná města.
Jak jsme viděli, Neviditelná města nejsou pouze hromadou popisů měst, ale mají jednak svoji vnitřní pevnou strukturu a provázanost, jednak spojitost s dalšími Calvinovými spisy, a mohou proto být považována za jedno z jeho nejdůležitějších děl, ne-li za to vůbec nejdůležitější. Obsahují mnoho podnětů k úvahám platným i v současném světě, z nichž tu bylo zmíněno jen několik, a tak je potřeba k její četbě přistupovat s obezřetností člověka připraveného se nad stránkami nikoli pouze pobavit, ale také hlouběji zadumat. Pro pochopení Calvinova vzkazu, platícího i pro nové tisíciletí, je to nezbytné. 
•	Italo Calvino: Neviditelná města. Přeložil Vladimír Hořký. Dokořán, Praha 2007, 120 stran. 
•	Věra Suková je romanistka. 
•	Text vyšel v Literárních novinách 2008-6 na straně 10. 
•	Publikováno online 7.2.2008