Řídit lze i Internet

Existuje s oblibou opakovaná teze, že Internet nikomu nepatří a žádná vláda na něm nedokáže prosadit svoji autoritu. O tom, jaký je to omyl, přesvědčují čtenáře pádnými argumenty Jack Goldsmith a Tim Wu v knize Kdo řídí Internet.
Od anglického po české vydání uběhly asi tři roky, což je ve světě moderních technologií strašně dlouhá doba; v zásadě je však český překlad vycházející v nakladatelství Argo a Dokořán stále aktuální. Spíše než technologickými aspekty Sítě sítí se text zabývá tím, co Internet udělal se společenským uspořádáním. A na první pohled překvapivý závěr říká, že v rozporu s očekáváním toho tolik zase nezměnil...
Tento závěr vyniká hlavně ve srovnání s vizemi 2. poloviny 90. let minulého století. Předpokládalo se, že Internet podlomí moc jednotlivých vlád. Uživatelé mohou přece obsah nelegální v dané zemi umístit na servery někde v zahraničí a zde realizovat i své další aktivity. Nové médium se nedá uhlídat a už vůbec ne cenzurovat. Ze souvisejících prognóz vyplývalo, že státy ztratí svoji moc na úkor jakýchsi virtuálních komunit, jiní myslitelé se domnívali, že tento trend naopak nutně povede k nějakému novému celosvětovému pořádku, protože pouze taková „globální“ moc bude schopna zajistit vynucování pravidel. A ještě jiné názory tvrdily, že podnikání firem se mělo s pomocí Internetu vytrhnout ze všemožných regulačních omezení a splnit sny příznivců volného trhu.
Jack Goldsmith a Tim Wu sice svoji knihu napsali tak, že se při její tvorbě různě přemisťovali světem a byli v kontaktu pouze e-mailem, ovšem vyprávějí několik příběhů s úplně jiným vyzněním. Tak například Internet nezpůsobil politické změny v Číně. Médium, které podle vizionářů „nelze cenzurovat“, dokáže místní režim naopak ovládat celkem snadno. Na hranicích čínské sítě se spustil gigantický firewall, který ale nijak nebrání efektivnímu využití Internetu k akceleraci místního ekonomickému boomu (a v tomto smyslu Internet opravdu leccos změnil ku prospěchu místních obyvatel). Platí, že pokud chtějí firmy podnikat v nějaké zemi, musejí se podřídit místním zákonům – tak je značně medializována spolupráce řady západních firem s čínskou vládou, ale k podobnému případu došlo ještě mnohem dříve i třeba u Yahoo; než aby firma rezignovala na francouzský trh, raději se smířila s místními zákonnými omezeními a upravila za tímto účelem dokonce i obsah aukcí svých amerických serverů.
Jiný příběh vypráví o tom, jak se hudebním vydavatelům postupně natolik podařilo znepříjemnit život uživatelům sdílejícím obsah podléhající autorským právům, že ti si raději začali hudbu kupovat (zde se od vydání knihy přece jen něco změnilo, výměnné sítě se kvůli nárůstu pásma začaly masově používat i ke sdílení filmů; mimochodem, druhým trendem, který kniha ještě nezachycuje, je nástup sociálních sítí).
To, že existují cesty, jak téměř všechny překážky obejít, ve skutečnosti mnoho neznamená.  Kontrola vlád nad Internetem nemusí být zdaleka stoprocentní, aby byla rámcově účinná. Vynucování zákonů navíc nemusí mířit přímo na jednotlivé uživatele (těch je hodně), ale mnohdy je efektivnější se zaměřit na klíčové prostředníky: vlastníky fyzické infrastruktury, poskytovatele připojení, provozovatele vyhledávačů nebo nakonec na ty, kdo zprostředkovávají finanční transakce – třeba na banky a vydavatele platebních karet. A tak americká vláda takto postupně získala kontrolu nad prodejem cigaret on-line (uživatelé nakonec nenakupují tam, kde jsou nulové spotřební daně z tabákových výrobků) i nakladla řadu překážek do cesty těm, kdo by chtěli obcházet místní zákony týkající se hraní hazardních her on-line.
Charakteristický je případ ostrova Sealand, který (coby deklarativně samostatný stát) nabízel servery umožňující hosting libovolného obsahu. Tento projekt neomezené svobody ovšem skončil neslavně, podnikatelský plán neuspěl právě protože, za těchto podmínek nešlo systém navázat na firmy zprostředkující finanční transakce.
Když se tvůrci Internetu z akademické sféry, znepokojení popisovaným vývojem, pokusili převzít pod svoji kontrolu doménový systém, nenašli u americké vlády pochopení. Doménový systém na Internetu je z podstaty věci centralizovaný a jako takový lze ovládat de facto z jednoho místa – v tomto smyslu není ani pravda, že Internet nikomu nepatří, a o uspořádání doménového systému od té doby probíhá na úrovni mezinárodních institucí vleklá válka.
Až dosud by celý text mohl být vnímán jako jednoznačně kritický, jenže důležitější je podle autorů druhá strana mince. To, že se Internet rozpadá na jednotlivé spolu jen volně propojené subsítě pod kontrolou místních vlád, vlastně vyjadřuje reálně existující jazykové a kulturní odlišnosti. V tomto ohledu jsou autoři opatrně konzervativní: jednotné zákony uplatňované na Internet by nejspíš nakonec nevyhovovaly vůbec nikomu (a i tam, kde nějaké jednoty bylo dosaženo, to není nutně ku prospěchu věci – firma podnikající v takovém prostředí, která se snaží uplatňovat jednotnou globální strategii, se musí de facto podřizovat těm nejpřísnějším omezením, jaká kde existují). To, že se sny původních vizionářů o neomezené svobodě, samosprávě nebo naopak globální vládě, nenaplnily, nemusí být zase tak špatné. Internet je od jisté doby zřejmě hlavním motorem světové ekonomiky a to snad stačí; nemusí přinést nějakou totálně revoluční utopii.
Z bezbřehého Internetu tak podle autorů stále více vystupují ohraničené sítě, které rozpoznají zeměpisnou polohu uživatelů a podle toho jim servírují obsah. Jak Internet z virtuálního prostředí akademických sítí a odpovídajícího použití přerostl do běžného života, používáme ho ve vazbě na to, kde žijeme: nezajímá nás počasí, jízdní řády ani politické dění na druhém konci světa. Internet v nějakém ohledu kontrolovaný místními vládami, které na něm uplatňují lokální zákony, je podle autorů (alespoň v naší části světa) příznivějším prostředím jak z hlediska uživatelů, tak i podnikajících firem. 
Názorný je i příběh eBay: Firma došla k závěru, že ochránit aukční systém před podvodníky lze mnohem snáze ne nějakou samosprávou na úrovni uživatelů, ale spoluprací s represivními složkami (pročež se zaměstnanci firmy stala řada bývalých kriminalistů). Opravdu ani tohle bez státní moci nejde? Možná ano, jenže... „Je pravda, že server eBay se mohl státní moci vyhnout a vytvořit nějaké alternativní systémy pro boj s podvodníky. Firma například mohla sama nakupovat nabízené zboží a zaručovat jeho kvalitu. Potom by se ale eBay stal obchodem a nikoli aukční síní a struktura nákladů by už firmě neposkytovala žádnou hospodářskou výhodu nad tradičními maloobchodními prodejnami. Server eBay dosáhl svého fenomenálního úspěchu proto, že nemusí nikoho identifikovat, nic ověřovat ani si hrát na policistu a místo toho v podstatě nechává trhu zcela volnou ruku. Pokud má ale tento model fungovat, musejí existovat přísné tresty pro onu nepatrnou menšinu lidí, kteří chtějí porušovat pravidla. Aukční systém eBay ... tak závisí na málo viditelném kladu státní moci – zastrašovat ty, kteří by jinak celý systém zničili,“ uvádějí autoři knihy.
A tak nejúspěšnějšími systémy distribuce hudby na Internetu nejsou sítě porušující autorská práva, ale Apple iTunes, kde uživatelé za stahované skladby platí. A Niklas Zennstrom, autor výměnné sítě Kazaa, se nakonec stal miliardářem až v důsledku toho, že vyvinul zcela legální program Skype...

Pavel Houser