Smutní lidé dělají smutné věci
Reflex | 11.2.2010 | rubrika: Labyrint kultury - literatura | strana: 59 | autor: MICHAELA HEČKOVÁ

SOUBOR POVÍDEK ukazuje všechny Kureishiho obvyklé trumfy

Hanif Kureishi by mohl lehce být nejoblíbenější spisovatel současnosti.
Pětapadesátiletý autor deseti filmových scénářů a pěti románů, příležitostný režisér a profesionální sběratel literárních i filmových cen (Oscar za scénář k filmu Venuše, Whitbread Book Award za prvotinu Buddha z předměstí) totiž píše jasně, srozumitelně a důmyslně, navíc díky svému pákistánsko-britskému původu nabízí tolik ceněnou multikulturní osobní zkušenost.
Dokáže být stručný, zdánlivě chladný a odtažitý, své příběhy pointuje ostře a dramaticky. Českému publiku se zatím Kureishi představil jen čtyřikrát, filmovou adaptaci jeho kontroverzního románu Intimita od režiséra Patrice Chéreaua zná ale každý.
Hanif Kureishi má za sebou plodnou tvůrčí dráhu, povídkové sbírky ovšem napsal zatím jen dvě. První z nich je z roku 1997 a nedávno se dočkala i českého překladu. Láska ve smutné době je soubor deseti volně propojených povídek, ve kterých Kureishi navazuje na svá obvyklá témata – vyhrocený nacionalismus, problémy emigrantů, manželské nevěry a obecně komplikované mezilidské vztahy redukované na nepřátelské soužití ze zvyku. Kureishi povídky nepropojuje nijak dogmaticky a jednoznačně na první pohled; příběhy na sebe navazují spíše volně, depresívní atmosférou s kapkou nesentimentální naděje na konci leckterého vyprávění. Spisovatel nepotřebuje stejné postavy ani opakující se dějové zápletky.
Společné všem povídkám je spíše různorodé pojetí lásky; ta v autorově podání dávno není žádnou idylkou, poetickým románkem. Kureishi sleduje proměny citů v postmoderní době, vnímá je tam, kde by je jiný už nehledal. Postavy utíkají k drogám, alkoholu, náboženství, rodinná pouta nefungují, jak by měla. Děti emigrantů žijí v zemi, kde se necítí doma, ale nemají se kam vrátit, uvízly v meziprostoru. „Jimmyho rodiče byli političtí uprchlíci z východní Evropy, za války to neměli lehké … Británie si je nijak nezískala, sotva se domluvili anglicky. Jimmy se mezitím zamiloval do popu. Když hrál na klavír blues, rodiče mu ho zamkli do zahradního domku. Nikdy si s nimi nerozuměl, ale stejně jako oni zůstal vykořeněný, nikdy si nepořídil ani trvalé bydliště,“ konstatuje třeba vypravěč hned v první povídce Ve smutné době. Sourozenci se v Kureishiho knize nemají rádi nebo se v horším případě ani neznají. Smutní hrdinové opouštějí vztahy a podléhají depresím, pořád však doufají v lepší budoucnost. Stejně jako autor a jeho čtenáři.
Kureishi často nechává vyprávět filmové scenáristy nebo zkrachovalé režiséry reklam, kteří kdysi dávno chtěli tvořit „velké umění“. Jinými slovy tak nechává částečně mluvit sám sebe, své osobní letité zkušenosti a své blízké. Citlivě, ale zároveň drsně chytá ducha smutné doby přímo pod krkem. Kdyby dnes žil Francis Scott Fitzgerald, dost možná by psal právě jako Kureishi – nerozsáhle, ale naprosto výstižně a bystře, smutně, ale ve skutečnosti krotce pozitivně. Kureishi a jeho povídky i romány jsou jednoduše současnější než celý Facebook a Twitter dohromady. Až do nich za pár let nahlédnou další čtenáři, získají nefalšovaný obrázek přelomu tisíciletí.