Vita brevis, ars longa
Když jsem otevřela elegantní černou knížku Johannese Urzidila To byl Kafka (vydala nakladatelství Jaroslava Jiskrová – Máj a Dokořán, cena 198 Kč), vybavily se mi dvě vzpomínky. Ta první: stalo se, tuším, v roce 1964 – dveře našeho redakčního kamrlíku se bez klepání rozrazily, energickým krokem vstoupil tehdejší ředitel a za ním malý kulatý pán – Max Brod. Přišel se podívat na své někdejší pracoviště Prager Tagblattu a s radostí konstatoval, že se od té doby nezměnilo telefonní číslo – přibyla jen jedna dvojka. Místo 24141 se vytáčelo 224141. A jeho dobrá nálada ještě stoupla, když se setkal s účetním panem Eišmannem, druhdy mladičkým, nyní seniorem. Jak byl v ráži, stěžoval si (to si pamatuji přesně): co dnes z Franze dělají, jakési strašidlo – a byl to přece veselý, vtipný mladík. Motocyklista, obdivovaný a oblíbený ženami, vysoké štíhlé postavy (180 cm, 60 kg), vybraného chování, vzdělaný, zcestovalý.
Tenkrát nás to překvapilo, většina z nás pokládala Kafku za uzavřeného, spíše mlčenlivého člověka.
Druhá vzpomínka se týká úspěšné knihy-rozhovoru Ferdinanda Peroutky a Johannese Urzidila, vydané v roce 2008 stejnými nakladatelstvími pod názvem O české a německé kultuře, v nichž si oba pánové v 60. letech minulého století povídají v Peroutkově newyorském bytě o kultuře a politice, jakou zažívali za první republiky, a nejednou se spolu ke Kafkovi vracejí.
Nyní tedy máme před sebou poprvé do češtiny Janou Zoubkovou přeložený, předtím Urzidilovou rukou sestavený tucet esejí nejen o Franzi Kafkovi. Právem začíná zeširoka. O Praze a tamějších německy píšících (většinou však česky mluvících) spisovatelích (k nimž se postupně v následujících textech znovu vrací). Kdo koho ze zahraničních umělců ovlivňoval, na koho kdo kriticky či souhlasně reagoval v debatách v kavárně Arco. Nazývá to „identitou pražského prostředí“ a v jedné z dalších esejí dokonce uvádí dvojí německou výslovnost – malostranskou a staroměstskou.
Potom se věnuje tehdejšímu obdivu Ameriky – dobře víme o Kafkově neuskutečněné touze (mj. navozené pražskou návštěvou Edisona) tuto zemi osobně poznat. Touha, která zůstala jen „exaktní inspirací“.
Čtvrtá esej konečně rozebírá téma, k němuž se Urzidil bude několikrát vracet: Kafkovu ironii, která se v jeho tvorbě objevuje. „Jeho dílo podává zprávu o mašinerii života, jíž nelze uniknout. O byrokratických mechanismech, které člověk neustále drží ve vyšetřovací vazbě, vznášejí obžalobu, aniž by obžalovaný někdy zcela pochopil podstatu a smysl obžaloby. Nutí ho přiznat se k činům, kterých se nikdy nedopustil.“ (str. 51) Ironie, nebo tragédie? Podle Urzidila jednoznačná odpověď – to první.
Následují dva eseje – či spíše literárněvědné analýzy některých postav a stylů klasických autorů, například Euripida i Homéra, Werfla i Meriméa.
V portrétu profesora Karla Thiebergera, u něhož se o pět let starší Kafka krátce učil hebrejštinu, čteme zajímavý popis: „Když Kafka přišel na nějaké čtení, což se stávalo zřídkakdy, všichni zadrželi dech: Kafka je tady. Víckrát jsem zažil – to píše Urzidil –, jak se atmosféra v celé místnosti nebo v sále proměnila. Kafka přitom stál někde vzadu v rohu. Ale jako by neviditelný uvaděč přednášejícímu pošeptal: „Dejte si pozor na vše, co od této chvíle řeknete. Právě přišel Kafka.“
Esej nazvanou Osobnosti ve vzpomínkách si jistě rádi přečtou studenti germanistiky – víceméně jde o společnost pravidelně se setkávajících „arconautů“ v oblíbené kavárně.
Nicméně za pravou lahůdku považuji esej o Kafkovi-výtvarníkovi. Je originální nejen proto, že jeho kresby nejsou příliš známé, ale hlavně – celá knížka je vyzdobena jeho bílými autoportréty na černém pozadí. V žádném případě nejsou amatérské, a neumělé už vůbec ne! „Souběžnost a prolínání literární a výtvarné tvorby nelze pominout!“ (str. 137)
Soubor je uzavřen třemi esejemi – o Kafkově pohřbu, Řeči na rozloučenou a Tvůrce ničí své dílo. Urzidil vše shrnuje slovy: „Kafka byl sice realistický, ale zároveň romantický prozaik. Jeho romantismus se stal východiskem pro manýristickou metaforiku reality. Cervantes napsal Dona Quijota ve vězení, v místě neklidu, zármutku a bídy, jak sám řekl. „Franz Kafka psal své prózy uprostřed Evropy v první čtvrtině dvacátého století v byrokratickém světě přepážek znejistělého měšťanstva, které se cítilo bezpečně už jen za mřížemi, jimiž se obklopilo.“ (Poslední řádky v knize na str. 183)
K tomu jen dodávám: v jaké situaci psal tyto řádky Johannes Urzidil, co při tom jako emigrant asi pociťoval?
Irena Zítková
www.portalknihy.cz