KAPITOLA 1

1. října – sobota

Známý novinář ze známého listu Věda a kultura ve světě, Michal Pavlíček, uložil kartáček na zuby nad umývadlo a sklonil se, aby ukryl právě vyprázdněnou cestovní brašnu pod postel. Náhle ho zarazil nepříjemný pocit, že v místnosti není sám. V zádech cizí pohled – lehce se zachvěl, váhavě se narovnal a otočil. Ale střetl se pouze s poněkud zachmuřeným pohledem šlechtice, jehož portrét visel naproti umývadlu.
Mají to tady romantické, uklidnil se novinář, přistoupil k oknu s rozměry koupelny moderního bytu a opřel se o stěnu tloušťky desítky stěn takových bytů. Pod ním se rozkládal zámecký park, ozdobený barokními sochami a několika tabulkami, které, jak Pavlíček před chvílí zjistil, oznamovaly, že Státní zámek Podlesí slouží jako pracovní středisko Československé akademie věd a obyčejným lidem jest vstup zakázán.
Naproti oknu viselo veliké zrcadlo, stará solidní práce, jaké lze vidět už pouze v hradech a zámcích a v němž je radost se na sebe dívat. Zvláště má-li člověk z hlediska fyziognomiků tak vynikající lebku, jakou vlastnil Pavlíček. Novinář s pocitem zadostiučinění pohlížel na svých padesát devět centimetrů v obvodu hlavy, které jsou označovány za maximum, velký nos, jenž prý značí ducha přemýšlivého, a vysoké čelo, které každý člověk s vysokým čelem považuje za neklamný příznak inteligence.
Napadlo ho, že by měl ještě zjistit, co značí mateřské znaménko na levé tváři, a vtom si připomněl své poslání na zámku. Chvíli se ještě potěšeně pozoroval a pak si s rozvahou rozcuchal pečlivě načesanou ofinku a posunul kravatu na stranu. Tyto změny ho však neuspokojily a přemýšlel dále, jak zvýšit věrohodnost svého převtělení v doktora Pavlíčka, seriózního pracovníka Orientálního ústavu akademie. Nakonec si uvědomil, že v životě žádného živého egyptologa neviděl, a toto zjištění komentoval úšklebkem, jímž Felix Krull simuloval záchvaty padoucnice. Potěšen novým defektem, jejž vymyslel pro svoji egyptologickou podobu, vsunul do kapsy dětskou lopatku (měla vyvolat případnou iluzi archeologického náčiní), uchopil knihu The Archaeology of Ancient Egypt a s jistotou muže, jehož povoláním je hovořit o věcech, o nichž chová jen matnou představu, vydal se po zdobeném schodišti do jídelny v přízemí.
Jídelnu tvořil velký sál, jehož zdi byly ověšeny rozměrnými obrazy předků původních majitelů zámku. Mezi nimi se dobře vyjímal obraz prezidenta Antonína Novotného, který do čela místnosti umístila nějaká bdělá duše, aby prokázala svou oddanost socialistickému zřízení.
V jídelně byli tři muži. Dva stáli uprostřed a hovořili spolu, třetí seděl u okna a četl. Pavlíček neznal ani jednoho z nich – to bylo celkem přirozené. Z celé skupiny fyziků, kvůli níž na zámek přijel, znal totiž pouze doktora Lamače, a i toho jen z novin.
Pavlíček si tedy naposledy nanečisto nervózně škubl koutkem úst, sevřel pevně a významně svou orientalistickou knihu a roztržitě, se sklopenou hlavou, procházel uličkou mezi stoly, potichu mumlaje nesouvislá slova. Když vedle sebe zaslechl hovor, zastavil se a zadíval se nepřítomným, ale upřeným pohledem na staršího z obou mužů. Nastalo trapné ticho, Pavlíček nervózně škubl ústy a mladší muž uchopil pevně opěradlo vedle stojící židle. V té chvíli se objevil na Pavlíčkových rtech úsměv malého dítěte, které v májový podvečer nalezne doma rozsvícený vánoční stromeček.
„Dobrý večer! Pane profesore,“ vyhrkl užasle. „Je to opravdu možné, že to jste vy? Na fakultě mi přísahali, že jste odjel s druhou expedicí do Údolí králů… Pane profesore, vaše práce o multiplikativní mumifikaci, úžasně mě zajímá…“
„To… bude asi omyl,“ vzchopil se konečně oslovený k odporu. „Já jsem profesor Novák. Z Fyzikálního ústavu akademie… A mumiemi jsem se opravdu nikdy nezabýval.“
„Promiňte, prosím,“ škubl Pavlíček ústy. „To je strašně trapné. Ale jste neuvěřitelně podobný profesoru Richterovi… Tytéž šedivé vlasy, nos… Neuvěřitelná podoba,“ vrtěl Pavlíček hlavou a nadšeně mumlal: „Taková záměna může otřást státem. V roce 1360 před naším letopočtem vpustili knězi Amónova chrámu do svatyně dobrodruha Chira, přesvědčeni, že vstupující muž je faraon Aton! Ale co jsem to…? Ach ano. Odpusťte! Doktor Pavlíček! Z Orientálního ústavu…“
„Těší mě,“ řekl nepříliš potěšeně ten, jehož si Pavlíček usilovně vštěpoval do paměti jako Nováka.
„Dohnal,“ představil se druhý muž. Byl o nějakých dvacet let mladší než profesor, nakrátko ostříhaný a na vědce až výstředně oblečený, v dokonale padnoucím obleku a s fialovým motýlkem pod krkem.
„Velice lituji, že jsem vás vyrušil… Víte, my humanisté,“ uklonil se lehce novinář, „my si velmi vážíme našich kolegů… Z exaktních věd… Já se vám přiznám, já měl s matematikou potíže už na střední škole. Ale opravdu. Velice se obdivuju… To víte, my jenom sčítáme. Nějaké ty letopočty…“
„Vzpomínám si,“ zasmál se polichoceně profesor Novák, „že jsem jednou málem způsobil infarkt našemu dějepisáři, když jsem si popletl, kdy byla bitva na Bílé hoře, s objevením Ameriky.“
„To je dobré, prosím… To zní přímo jako anekdota, když dovolíte. Ale to já mám zase o fyziku veliký zájem! Staří Egypťané byli nějací machři v přírodních vědách! První kalendář na světě! Pythagorova věta dávno před antikou! Sám faraon Aton… O čem jsem to chtěl…? Ano! Jak se v novinách něco objeví: jádro, slupky, polovodiče… Nedávno psali, že objevili nový prvek. Neobyčejně zajímavé!“
„Ale neříkejte, snad byste nebral to, co píšou v novinách, vážně?“ zasmál se profesor.
„Jak to, prosím, myslíte?“ zeptal se opatrně novinář a škubl koutkem úst.
„Ale pane doktore, vy nemáte zkušenosti s novináři? Představte si, že by vám začali psát o archeologii! Ti by vám vylíčili poměry ve starém Egyptě, že byste ho nepoznal!“
„Vy myslíte, že zprávy v novinách nejsou dost seriózní?“ zeptal se Pavlíček nedůvěřivě.
„Seriózní?“ uchechtl se profesor. „Až budete číst, jak jsme s úspěchem uvedli do chodu náš nový počítač FANTAS, tak si laskavě vzpomeňte, že už dneska je tak zastaralý, že se nemůže vyrábět.“
„To je zajímavé. Vždyť přece na rozvoj přírodních věd se dávají obrovské částky! Co bychom měli říkat my? Četl jsem v novinách…“
„Už jsem vám říkal, mladíku, abyste mě s novinama vynechal,“ rozkřikl se profesor. „Nevím, jaké částky se dávají na egyptologii, ale jak se vám líbí tohle: Jeden fyzik, teď pracuje na Akademii, byl vyučený soustružník. Jenomže pak ho v továrně přemluvili, aby šel studovat – měl zlepšit kádrové složení inteligence… Byl chytrý, vystudoval, začal vědecky pracovat. A teď, téměř ve třiceti letech, má s bídou stejný plat, jaký měl v osmnácti jako soustružník… A vůbec? Proč se rozčiluju… Proč se vždycky znova rozčiluju… Václave, kolik je hodin? Musím si vzít prášek…“
Podívejme se na profesora. Má poťouchlé poznámky, že by mohl psát do Literárních novin, pomyslel si Pavlíček. A protože profesor skutečně odešel – buď pro prášek, anebo odstrašen pouhým začátkem Pavlíčkova rozhovoru – věnoval se zbylému muži. Vědom si své schopnosti plést si jména lidí, s nimiž se znal i důvěrně, Pavlíček se rozhodl vést ho nadále v patrnosti pod názvem chuligán.
„Nesmíte nám starého pána takhle rozčilovat,“ ozval se chuligán, „nebo nám nevydrží do sympozia. Kvůli vám šel teď spolykat dvakrát tolik drogy než obvykle!“
„Neviděli jste tu někde ležet ten článek od Adamse?“ přerušil je asi třicetiletý muž v bačkorách a vytahaném svetru, při jehož objevení se novináři zcela mimoděk vybavila Oféliina slova po setkání s Hamletem: Co převzácného ducha je tu v troskách.
„Víte který, ne? O těch topologických grupách na vícenásobně souvislých prostorech… Takový červený…“ hovořil úryvkovitě, neboť hlavní pozornost soustřeďoval na prohledávání všech svých kapes.
„Tak… A pero je taky pryč!“ obrátil se vyčítavě na Pavlíčka, jenž právě uvažoval, zda si muž uvědomuje jeho přítomnost či nikoliv.
„Před téměř zanedbatelným časovým okamžikem jsem ho tady někde četl…“
„Kde tady někde?“
„No tady v jídelně… Neviděli jste někoho, že by to schovával? To jsou teda vtipy… Přeci to nemohlo zmizet… Máme snad nějaký zákon zachování hmoty, ne? Mimochodem, četli jste to?“ Z opakovaně použitého plurálu Pavlíček pochopil, že byl včleněn do fyzikální komunity.
„Promiňte…“ protestoval novinář, ale muž nezadržitelně pokračoval: „Je to moc zajímavý… A má to aplikace – i v takových technických oborech, jako je fyzika pevných látek. Tak třeba Fermiho plochy…“
„Promiňte,“ opakoval Pavlíček zvýšeným hlasem a přistoupil k příchozímu. „Podívejte se, prosím vás, vzhůru… Táák… Výborně,“ pochvaloval si novinář, když se mužova hlava zastavila v nepřirozeně zakloněné poloze. Pak odstoupil několik kroků a zašeptal: „Nástěnná malba ve Vésetu. Třetí tisíciletí před naším letopočtem…“ Obešel strnulou postavu a nadšeně zašeptal: „Bůh Ré přijímá spalné oběti. Úžasná podoba…“
„Třeba Fermiho plochy,“ opakoval příchozí pokojně stáčeje hlavu do normální polohy a Pavlíček, zcela ohromen klidem, s jakým neznámý přijal jeho vystoupení, stěží vykoktal:  „Odpusťte, já jsem doktor Pavlíček. Z Orientálního ústavu. Kdybyste dovolil… Místy jsem vám zcela nerozuměl… Hovořil jste o grupě…“
„Ale ovšem,“ řekl radostně muž. „Grupa… Já jsem Brouček, Jan Brouček… Takže grupa je množina prvků, ne… S nějakou tou grupovou operací, ne… A platí tam pár axiomů, že. A jakých…“
„Poslyš, Brouku, neměl bys doktora Pavlíčka otravovat takovými hloupostmi,“ zastal se novináře chuligán.
„Ale jeho to zajímá, viďte?“ zeptal se doktor Brouček. A aniž čekal na odpověď, pokračoval: „Ono je to úplně jednoduchý, ne? Tak to máte prostě existenci jednotkovýho prvku, ne… Pak inverzního prvku… Musí platit asociativní zákon… A to je všechno, ne… Když vás to tak zajímá,“ prohlásil k ohromenému Pavlíčkovi, „tak si přečtěte nějakou knížku… Něco hodně jednoduchýho, třeba Teorii grup od Wignera… Nebo Hammermeshe… Jo, co jsem to vlastně chtěl?… Jo, už vím! Neviděli jste tady ležet ten článek od Adamse?“
„Takový červený,“ podotkl chuligán.
„Jo, to je ono,“ zaradoval se Brouček. „Kde je?“
„Nemám ponětí… Chtěl jsem ti jen připomenout, jak jsi nám to výstižně popsal. Kdybys snad mezitím zapomněl, jak vypadal… Ale myslím, že si nemusíš dělat hlavu – taková červená věc – ta je vidět zdaleka…“
Jan Brouček cosi zamručel, a dívaje se občas pod stoly, šoural se pryč.
Úplný cvok, usoudil Pavlíček a s dvojsmyslností hodnou diplomata poznamenal: „Váš kolega je jistě velká vědecká individualita.“ Když Dohnal mlčel, dodal: „A víte, že takhle nějak jsem si fyzika představoval? Připomíná mi… Chodil jsem do školy s jedním klukem… Kupilík. Rozený matematik! Neznáte ho? Už jako kluk byl středem pozornosti…“
„Bohužel, Broučka jsem jako chlapce neznal. Ale od druhého ročníku jeho studia na fakultě byl i on středem pozornosti… Vzpomínám si na to přesně, začalo to článkem ve fakultních novinách… Článek měl název… Láska ke zvířatům… A zněl asi takhle: Když přede dvěma dny vcházel student druhého ročníku Jan Brouček do budovy fakulty, uviděl přede dveřmi malého psa. Jelikož pocházel z venkova, měl jednak ke psům dobrý vztah, jednak se domníval, že jde o zvláště ušlechtilou rasu. Tak ušlechtilý pes, usoudil, patří jistě některému zaměstnanci fakulty. A otevřel mu dveře. Pes bez váhání zamířil ke dveřím číslo šestnáct v prvním patře. To potvrdilo původní názor s. Broučka, že pes je v budově doma a za dveřmi ho již očekává zneklidněný majitel – vpustil ho tedy dovnitř a se skromností sobě vlastní nečekal na majitelovu vděčnost.
Pes, jenž utekl z nedalekého Fyziologického ústavu, byl očkován zvláštním druhem tropického šílenství. Pokousal jednoho asistenta a dvě laborantky. Více osob v místnosti nebylo. Pobíhaje pak po laboratoři, dotkl se nešťastnou náhodou zdroje vysokého napětí, čímž vznikla státu hmotná škoda…“
To je neuvěřitelné, jak si ten chlap vymýšlí, sledoval Pavlíček s profesionální závistí Dohnalovo vyprávění. Ten zatím plynně pokračoval: „Aby předešel podobným případům, vydal tehdy děkan okamžitý zákaz vodit zvířata do budovy fakulty a nařídil zvýšit bezpečnostní opatření při práci s vysokým napětím… Tato událost učinila mého přítele Broučka tak populárním, že byl příští rok navržen do fakultního výboru Svazu mládeže…“
„Tak můžeme pokračovat,“ oznámil svůj návrat profesor. „Na co jsem to nadával?“
„Promiňte, prosím, že moje neodbornické poznámky vás tak neobyčejně rozrušily… Ve starém Egyptě bych si to nedovolil… Tam byli totiž matematikové posvátní! Ano! Těšili se stejné úctě jako krávy. Nebo lépe řečeno, býk Apis,“ prohlásil Pavlíček, jenž své znalosti čerpal dílem z knihy Bohové, hroby a učenci, dílem z luštění křížovek.
„No – to by se nám hodilo. To bychom pak měli taky svatou trpělivost!“ řekl opět poťouchle profesor.
„Ale obávám se, že jsem vás už příliš zdržel, prosím… Bylo to pro mě neobyčejně poučné,“ řekl kvapně Pavlíček, jenž byl předchozím Dohnalovým vyprávěním natolik zmaten, že se rozhodl odejít do ústraní a zasedl tedy opodál k prázdnému stolu.
Rozevřel knihu, ale při pohledu na vyčítavé ploché tváře egyptských rolníků před několika tisíciletími si dodal odvahu a rozhodl se navázat kontakt s dlouhým, hubeným a téměř plešatým mužem, jenž netuše nic zlého, četl opodál z knihy, kterou Pavlíček i na dálku identifikoval jako Pohádky tisíce a jedné noci. Pavlíček totiž Pohádky tisíce a jedné noci miloval a navíc se marně snažil sehnat beznadějně vyprodané prvé dva díly osmidílné edice. Měl tudíž pocit, že konečně našel spřízněnou duši.
„Promiňte, že vás ruším,“ oslovil Pavlíček neznámého. „Já jsem doktor Pavlíček z Orientálního ústavu…“
„Karel Altman,“ zašeptal neznámý udiveně.
„Vidím, že čtete Šeherezádina vyprávění,“ pokračoval Pavlíček rozmarně, „to mě neobyčejně zajímá, prosím… Víte, překladatel Felix Tauer je můj přítel a já jsem takový jeho agent, prosím. Každého se vyptávám, jak se mu ten překlad líbí. Jaké má připomínky… A pak mu to vykládám a on má radost, že to lidi hodně čtou… Že je jako užitečný…“
„Srovnával jsem to s bulackým originálem,“ odpověděl muž zamyšleně, „mně se ten překlad celkem líbí…“
„Vy umíte arabsky?“ zeptal se Pavlíček trochu ustrašeně.
„Narazil jsem na to, když jsem se zajímal o Champolionovy práce s luštěním hieroglyfů… Dneska je to zajímavé srovnání, když můžeme používat počítače. Nezajímal jste se, jak luštili písmo starých Mayů?“
„Bohužel… ne. Ale je to opravdu milé překvapení, takový zájem,“ pochvaloval si Pavlíček s pocitem lehkého mrazení v zádech. „Mým oborem je období faraona Atona,“ vysvětloval, „silná postava egyptských dějin… Veliký reformátor ve službách boha slunce – tak by se dal nazvat, prosím. Ale překvapuje mě, že jste se raději nezajímal o řecké dějiny,“ opouštěl Pavlíček rychle nejistá území jazyka hieroglyfů. „Sám jsem dlouho váhal, které z těchto lásek dát přednost… Řecká mytologie, to je, prosím, neobyčejné drama celých generací… Hádova podsvětní říše, svět bohů a reků, chrabrý Achilles a lišák Odysseus…“
„Ach ano, Odyssea je moje oblíbené čtení,“ souhlasil doktor Altman a s téměř nevhodnou samozřejmostí zarecitoval:

„Štvaný muž
bloudí, Múzo, sinými moři, ztroskotav svatou Tróju.
Spatřil nesčetná města a mravy, vytrpěl nezměrné strasti na vlnách,
bojuje se svými druhy o holý život
a návrat do vlasti.“

„Překrásná je doba herojská,“ pokračoval Pavlíček, „i když plná krve. Zločin plodí zločin a vina se dědí z pokolení na pokolení… Zločin Átreův si žádá nové oběti. Klytaimnestra zabíjí Agamemnona, Oidipus Klytaimnestru, nezaleknuv se zločinu matkovraždy…“
„Opravdu – řecká mytologie je kouzelná. Vy jste novinář, že?“
„Prosím?“ vykoktal Pavlíček, aby získal čas.
„Víte,“ pokračoval doktor Altman, „ten faraon, co jste o něm tak hezky povídal, se jmenuje Achnaton. A ten Aton zase nebyl faraon, ale bůh slunce… Achnaton totiž znamená – Milý slunci. Mstitelem Agamemnona nebyl Oidipus, nýbrž stejným písmenem začínající Orestes… Z čehož soudím, že jste novinář.“