Ukázka elektronické knihy

Ayn Randová

ATLASOVA
VZPOURA

Přeložil Aleš Drobek

Argo

Ayn Randová

ATLASOVA

VZPOURA

První vydání v českém jazyce

Z anglického originálu Atlas Shrugged přeložil Aleš Drobek

Odborná spolupráce Jiří Kinkor

Redakce Marie Černá

Obálka a sazba Pavel Růt

Příprava elektronických formátů KOSMAS

Odpovědný redaktor e-knihy Oldřich Vágner

E-knihu vydalo v roce 2014 nakladatelství Argo, Milíčova 13, Praha 3, 130 00, argo@argo.cz, www.argo.cz, jako svou 2420. publikaci

ISBN 978-80-257-1297-9 (váz.)

ISBN 978-80-257-1315-0 (e-kniha)

Copyright © 1957 by Ayn Rand

Copyright renewed © 1985 by Eugene Winick, Paul Gitlin, and Leonard Peikoff

(executors of the estate)

Afterword © Leonard Peikoff, 1992

Translation © Aleš Drobek, 2014

Knihy lze pohodlně zakoupit v internetovém knihkupectví www.kosmas.cz

Za laskavou spolupráci a podporu při přípravě této knihy děkujeme Istvánu Lékovi a Michaelu Rostockovi.

Franku O’Connorovi

Část první
Rozpor neexistuje

Kapitola I – Motiv

„Kdo je John Galt?“

Světla již ubývalo a Eddie Willers neviděl bezdomovci do tváře. Muž vyslovil otázku prostě, bezvýrazně. V očích se mu však zaleskly žluté plamínky zapadajícího slunce a ty oči se dívaly přímo na Eddieho, výsměšně a sebejistě – jako by ta otázka byla určena bezdůvodnému neklidu v jeho duši.

„Proč to říkáte?“ odpověděl Eddie Willers sevřeným hlasem.

Bezdomovec se opřel o zárubně vchodových dveří. V klínu rozbité skleněné tabulky za ním se zrcadlilo kovově žluté nebe. „A proč vám to vadí?“

„Co by mi vadilo,“ odsekl Eddie Willers.

Kvapně sáhl do kapsy. Muž jej původně zastavil a požádal o pár drobných, ale pak se s ním dal do řeči, snad aby odlehčil situaci a alespoň na chvíli pozdržel návrat do osamění. Žebrání na ulici bylo dnes tak časté, že nikdo již neposlouchal důvody a vysvětlování, a ani Eddie neměl náladu na nějaké vyprávění zoufalce před sebou.

„Běžte si koupit kafe,“ prohodil, když podával minci stínu bez tváře.

„Tisíceré díky,“ zahučel muž apaticky a letmo se předklonil. Tvář měl opálenou a ošlehanou větrem, zbrázděnou vráskami únavy a cynické odevzdanosti. V očích mu však jiskřila inteligence. Eddie Willers pokračoval v chůzi a přemítal, proč ho v tuto denní dobu vždycky přepadá stejný pocit, jakýsi bezdůvodný děs. Kdepak, řekl si, to není děs, nemá se čeho bát. Byla to spíš obrovská, nejasná, bezdůvodná tíseň. Už si na ni zvykl, třebaže si ji stále nedokázal vysvětlit. Bezdomovec však promluvil, jako by o Eddieho pocitu věděl, jako by byl přesvědčen, že je namístě, a hlavně – jako by znal jeho příčinu.

Eddie Willers si připomněl sebeovládání a napřímil se. Nemysli pořád na to, přikázal si, jsou to hlouposti. Měl ten pocit odjakživa? Bylo mu dvaatřicet. Zapátral v paměti. Kdepak, neměl. Nevzpomínal si však, kde k němu přišel. Prostě se jednoho dne objevil, zničehonic. Zprvu ho ta tíseň přepadávala jen občas, v náhodných intervalech, ale v poslední době to bylo stále častější. To je tím soumrakem, pomyslel si, nenávidím soumrak.

Sloupce mrakodrapů na pozadí zamračené oblohy se již barvily dohněda, jako stará olejová malba, nádech mistrovského díla, který se zvolna vytrácí. Z vrcholků věží stékaly po štíhlých, smogem poleptaných zdech dlouhé pruhy mastné špíny. Vysoko na jedné z nich se podél vnější strany táhla prasklina v podobě nehybného blesku, deset pater dlouhá. Nad střechami se do nebe zabodával rozeklaný předmět – polovina špičky věže, na níž stále ještě ulpíval ruměnec zapadajícího slunce. Zlatý nátěr z druhé poloviny již dávno oprýskal. Sluneční svit byl rudý a nehybný, jako odlesk ohně. Nikoli však ohně živého, nýbrž pohasínajícího, který již nikdo nevzkřísí.

Ne, řekl si Eddie Willers, na celém výjevu není nic znepokojivého. Město dnes vypadá stejně, jako vypadalo vždy.

Uvědomil si, že už měl být zpátky v kanceláři. Na úkol, který ho tam čeká, se sice netěšil, nebylo však zbytí. A tak se ani nepokusil nepříjemnou povinnost odložit, nýbrž ještě zrychlil krok.

Zahnul za roh. Úzkou škvírou mezi siluetami dvou budov, jako pootevřenými dveřmi, zahlédl obří stránku kalendáře, který dal loni starosta New Yorku zavěsit na vrcholek jednoho z mrakodrapů, aby lidé ihned věděli, který je den v měsíci, stejně jako jim hodiny na budově radnice ukazovaly přesný čas. Bílý obdélník visel nad městem a zvěstoval aktuální datum lidem v ulicích hluboko dole. V narezlém světle soumraku Eddie přečetl: 2. září.

Odvrátil zrak. Na ten pohled si nikdy nezvykl, působil na něj znepokojivým dojmem, který nedokázal ani vysvětlit, ani definovat, a který jako by navíc dokonale ladil s jeho vnitřním neklidem.

Tu si vzpomněl, že někde četl jakýsi výrok či slogan, který vtipně vyjadřoval, co má kalendář vlastně symbolizovat. Nedokázal si však vybavit přesné znění. Kráčel dál a pátral v paměti po oné větě, která se mu vznášela na okrajích vědomí jako prázdná silueta. Nedokázal se však na ni upamatovat, ani ji ignorovat. Ohlédl se přes rameno. Bílý obdélník se rozpínal nad střechami a oznamoval s neochvějnou platností: 2. září.

Eddie Willers přesunul pozornost zpátky k dění na ulici, k prodejnímu vozíku se zeleninou u vstupního schodiště budovy z hnědého pískovce. Zahleděl se na svazek zářivě žlutých karotek a čerstvých zelených cibulí. Na čistou bílou záclonu vlající z otevřeného okna. Na autobus, jehož zkušený řidič právě odbočoval na křižovatce. Napadlo jej, proč ho tyto výjevy uklidňují – a najednou se ho zmocnila nevysvětlitelná touha ukrýt je pod střechu, aby nebyly tak obnažené pod otevřeným nebem, vydané napospas prázdnému prostoru nad hlavou.

Kráčel po Páté avenue a nahlížel do výloh obchodů, které míjel. Nic nepotřeboval, nic jej nelákalo ke koupi, jen se rád díval na vystavené zboží, jakékoli zboží, předměty vyrobené lidmi pro lidi. Těšil ho pohled na vzkvétající ulici. Pouhý jeden krámek ze čtyř byl mimo provoz, výlohy potemnělé a prázdné.

Nevěděl, proč se mu znenadání vybavil onen dub. Nic v okolí jej nepřipomínalo. Přesto však na něj pomyslel a na prázdniny u Taggartových, když byl ještě chlapec. Většinu dětství strávil s Taggartovými dětmi a teď pro ně pracoval, stejně jako jeho otec a děd pracovali pro jejich otce a děda.

Mohutný dub stával na kopci nad řekou Hudson, jako osamělý král Taggartova panství. Eddie Willers, sedmiletý, k němu rád chodil a díval se na něj. Majestátní strom tam stál stovky let a Eddie věřil, že tam bude stát navěky. Jeho kořeny svíraly kopec jako prsty zabořené v hlíně a Eddie si představoval, že i kdyby ho za kmen uchopil obr, nedokázal by ho vyvrátit, a místo toho by škubl s celým kopcem a celou zeměkoulí, jako s kuličkou na provázku. V jeho stínu se cítil bezpečně. Dub byl pro něj pevným bodem, který nepodléhá změnám, kterému nemůže nikdo ublížit. Byl to dokonalý symbol síly.

Jedné noci do něj udeřil blesk. Eddie se na něj přišel podívat dalšího rána. Strom ležel rozlomený v půli a Eddie do něj hleděl jako do ústí černého tunelu. Kmen byl jen dutá schránka, jádro dávno uhnilo a zůstal po něm jen povlak šedého prachu, který se rozlétal do všech stran při sebetišším zašeptání větru. Živoucí síla vyprchala a prázdná skořápka bez ní dlouho nevydržela.

Mnoho let poté Eddie slyšel, že děti by měly být chráněny před psychickými otřesy, před první zkušeností se smrtí, bolestí, strachem. Jej však ani smrt, ani bolest, ani strach nikdy nepoznamenaly; k tomu došlo, až když stál mlčky před oním vyvráceným dubem a hleděl do jeho černých vykotlaných útrob. Svíral ho pocit nesmírné, nevypověditelné zrady, o to strašlivější, že Eddie netušil, co bylo vlastně zrazeno. Nikoli on, tím si byl jist, ani jeho důvěra. Šlo o něco jiného. Chvíli tam jen stál, mlčky, a pak se vrátil domů. Nikdy o tom s nikým nepromluvil, tehdy, ani dosud.

Eddie Willers prudce vzhlédl a zarazil se u obrubníku, když ho ze zamyšlení vytrhlo zaskřípění rezavého mechanismu dopravního semaforu. Zlobil se sám na sebe. Nebyl důvod, proč si připomínat onen starý dub právě dnes. Už v něm nebudil žádné emoce, pouze lehký nádech smutku, a kdesi hluboko v srdci slzu bolesti, která chviličku stékala a pak vyprchala, jako dešťová kapka na okenní tabuli. Zanechala po sobě jen zaschlou stopu ve tvaru otazníku.

Nechtěl si své dětství spojovat se smutkem. Vzpomínky na tu dobu miloval, každý chlapecký den jako by překypoval klidným, zářivým slunečním světlem. Představoval si, že paprsky z dětství se tu a tam zatoulají až do jeho současnosti. A nikoli paprsky, spíše špendlíkové hlavičky mihotavého světla, které občas prozáří jeho práci, jeho osamělý byt, jeho tichou, svědomitou cestu životem.

Vzpomněl si na jeden letní den, když mu bylo deset. Tenkrát na lesní mýtině se mu osoba, která mu byla v dětství nejdražší, svěřila, co bude dělat, až vyroste. Její slova byla ostrá a jasná jako polední slunce. Eddie naslouchal obdivně a užasle. Když přišla řada na něj, vyhrkl ihned: „Něco správného,“ a dodal: „Vykonáme něco velikého… myslím, my dva spolu.“ „A co?“ zeptala se ona. „Nevím,“ pokrčil Eddie rameny. „To musíme teprve zjistit. Ale ne jenom to, cos říkala ty. Nejenom práci a vydělávání peněz. Myslím něco jako vítězství v bitvách nebo zachraňování lidí z hořících domů nebo lezení na velehory.“ „A k čemu to?“ nechápala ona. „Pan farář v neděli říkal,“ vysvětlil Eddie, „že se musíme vždy obracet k tomu nejlepšímu v nás. Co myslíš, že to je?“ „To nevím.“ „Tak to zjistíme.“ Ona ale již neodpověděla, dívala se jinam, na železniční trať.

Eddie Willers se usmál. „Něco správného,“ prohlásil před dvaadvaceti lety. A toho se neochvějně držel dodnes. Ostatní otázky mu již v paměti vybledly, měl příliš mnoho práce, než aby se jimi dále zabýval. Stále byl však přesvědčený, že touha dělat to, co je správné, je zcela samozřejmá. Nikdy si nedokázal vysvětlit, proč by lidé chtěli dělat něco jiného, věděl pouze, že se tak stává. Stále mu to přišlo jasné, a zároveň nepochopitelné. Jasné, že by se lidé měli chovat správně, a nepochopitelné, že se tak nechovají. Dobře věděl, že se tak nechovají. Nad tím přemítal, když zahnul za roh a ocitl se před majestátním sídlem společnosti Taggart Transcontinental.

Budova se vypínala nad ulicí coby nejvyšší a nejpyšnější ze všech. Eddie Willers se při prvním pohledu na ni vždy usmál. Dlouhé pásy okenních tabulí byly na rozdíl od sousedních budov nepřerušené, vzestupné linie se prořezávaly oblohou bez rozdrolených rohů či zvětralých hran. Zdálo se, že budova je nadčasová, nedotčená lety. Bude tady stát navěky, pomyslel si Eddie Willers.

Pokaždé, když vešel dovnitř, zmocnil se ho pocit úlevy a bezpečí. Tady sídlila způsobilost a moc. Podlahy dlouhých chodeb byly vykládané zrcadly z mramoru. Mléčné obdélníky elektrických zářivek byly pruty ryzího světla. Za prosklenými přepážkami seděla v řadách děvčata za psacími stroji a rachocení jejich klávesnic znělo jako kola uhánějícího rychlíku. A jakoby v odpověď se odněkud zpod budovy ozývalo tlumené dunění, z tunelů velké železniční stanice, odkud jedny vlaky vyjížděly na cestu přes celý světadíl a druhé zase zastavovaly poté, co onu vzdálenost překonaly. Tak vyjížděly a zastavovaly pokolení za pokolením. Taggart Transcontinental, pomyslel si Eddie Willers, Od oceánu k oceánu – hrdý slogan jeho dětství, o tolik zářivější a autoritativnější než kterékoli přikázání z Bible. Od oceánu k oceánu, navěky, opakoval si Eddie Willers jako mantru k posílení víry, když kráčel úzkostlivě čistými chodbami v srdci budovy ke kanceláři Jamese Taggarta, generálního ředitele společnosti.

James Taggart seděl za svým pracovním stolem. Vypadal jako muž, kterému táhne na padesát a který vkročil do onoho věku přímo z puberty, bez mezilehlé fáze mládí. Měl malá nedůtklivá ústa a k hlavě nad holým čelem mu lnuly řídké vlasy. Jeho držení těla se vyznačovalo malátnou, neurčitou ledabylostí, zcela protikladnou k jeho vysoké štíhlé postavě s elegantní linií, která jako by původně patřila aristokratovi, avšak později se zvrhla v obhroublost křupana. Tvář měl bledou a měkkou, oči nevýrazné a zastřené. Pohledem neustále pomalu těkal, uhýbal, klouzal a stékal po okolních předmětech, jako by jim nadosmrti vyčítal jejich existenci. Působil zatvrzelým, vyhořelým dojmem. Bylo mu devětatřicet.

Při zvuku otevíraných dveří nevrle vzhlédl.

„Teď ne, teď ne, teď ne,“ zaúpěl.

Eddie Willers dál kráčel k pracovnímu stolu.

„Je to důležité, Jime,“ řekl, aniž by zvýšil hlas.

„No dobrá, dobrá, co je?“

Eddie Willers pohlédl na mapu na stěně kanceláře. Barvy pod sklem již vybledly a Eddieho letmo napadlo, kolik ředitelů již před ní sedělo a jak dlouho. Mapa železniční sítě Taggart Transcontinental, pavučina rudých linek, které přetínaly pobledlou tvář země od New Yorku po San Francisco, připomínala schéma krevního oběhu. Jako by kdysi krev vytryskla z hlavní tepny a pod tlakem vlastního nadbytku si prorazila náhodné cestičky do všech směrů, napříč všemi státy. Jedna rudá žíla se klikatila z Cheyenne ve Wyomingu dolů do El Pasa v Texasu – trať Rio Norte. Nedávno k ní někdo přikreslil ještě kousek a prodloužil ji dále na jih, Eddie Willers však při pohledu na ten úsek kvapně odvrátil zrak.

Podíval se na Jamese Taggarta a prohlásil: „Týká se to Rio Norte.“ Povšiml si, že Taggart mrkl na cosi v rohu svého stolu. „Máme další vykolejení.“

„Železniční neštěstí se stávají dennodenně. Proč s tím chodíš za mnou?“

„Ty víš, oč mi jde, Jime. Rio Norte je vyřízená. Ta trať je odepsaná, odshora až dolů.“

„Čekáme na nové kolejnice.“

Eddie Willers pokračoval, jako by odpověď neslyšel. „Ta trať je odepsaná. Nemá smysl ji dál provozovat. Lidé tam dole už nad vlaky lámou hůl.“

„Pokud se nemýlím, tak není v naší zemi jediná železnice, která by neměla pár ztrátových tratí. Nejsme jediní. Taková je celonárodní situace – dočasná samozřejmě.“

Eddie na něj jen mlčky hleděl. Taggart na Eddiem nesnášel ten jeho zvyk dívat se lidem přímo do očí. Eddie měl oči modré, široké a tázavé. Měl blond vlasy a hranatou tvář, docela všední, kromě onoho pečlivého, pozorného pohledu a výrazu netajené zvídavosti.

„Co po mně chceš?“ prskl Taggart.

„Přišel jsem ti jen říct, co bys měl vědět, protože někdo to udělat musel.“

„Že máme další vykolejení?“

„Že se nemůžeme vzdát Rio Norte.“

James Taggart málokdy zvedl hlavu, když se na někoho díval. Obvykle jen nadzvedl svá těžká obočí a zamžoural k člověku zpod vysokého holého čela.

„A kdo se chce vzdávat Rio Norte?“ protáhl nosem. „O tom nikdy nebylo nejmenší řeči. Že se nestydíš říkat něco takového. Že se nestydíš.“

„Za posledních šest měsíců jsme jedinkrát nesplnili harmonogram. Ani jeden vlak nedojel bez nějaké poruchy, velké či malé. Ztrácíme zákazníky, jednoho po druhém. Jak dlouho to může trvat?“

„Jsi pesimista, Eddie. Chybí ti přesvědčení. Malověrnost podlamuje morálku celé společnosti.“

„Takže s Rio Norte nehodláš dělat vůbec nic.“

„To jsem neřekl. Jakmile dorazí nové kolejnice…“

„Jime, žádné kolejnice nebudou.“ Eddie sledoval, jak Taggart pomalu zvedá obočí. „Teď jsem se vrátil z jednání s Orrenem Boylem z Associated Steelu.“

„Co říkal?“

„Mluvil hodinu a půl a nedal mi jedinou přímou odpověď.“

„Tak proč jsi ho obtěžoval? Jestli se nemýlím, tak první várka má dorazit až příští měsíc.“

„Minulý termín byl před třemi měsíci.“

„Nepředvídatelné okolnosti. Na tom Orren nenese žádnou vinu.“

„A ten předminulý před šesti… Jime, my na dodávku těch kolejnic čekáme už třináct měsíců.“

„A co já s tím? Associated Steel řídí Orren Boyle.“

„Chci, abys pochopil, že déle již čekat nemůžeme.“

„Co na to moje sestra?“ protáhl Taggart pomalu, napůl výsměšně, napůl opatrně.

„Ta se vrátí až zítra.“

„Tak co mám podle tebe dělat?“

„To musíš rozhodnout ty sám.“

„Pokud máme pokračovat v téhle debatě, nechci od tebe slyšet nic o Rearden Steelu.“

Eddie neodpověděl hned. „Dobrá, Jime,“ řekl po chvíli tiše, „neuslyšíš.“

„Orren Boyle je můj přítel,“ prohlásil Taggart, nedočkal se však odpovědi. „Tvé věčné stížnosti mě vůbec netěší. Orren nám ty kolejnice dodá, hned jak to bude jen trochu možné. A dokud to možné není, nikdo nám nemůže nic vyčítat.“

„Jime! Co to povídáš? Copak nechápeš, že Rio Norte se rozpadá, ať nám to někdo vyčítá, nebo ne?“

„Lidé by se přizpůsobili, museli by, nebýt Phoenix-Duranga.“ James viděl, jak Eddiemu ztvrdly lícní svaly. „Na Rio Norte si nikdo nestěžoval, dokud se na scéně neobjevil Phoenix-Durango.“

„Phoenix-Durango si počíná výborně.“

„Představ si, že takoví zpovykanci chtějí konkurovat Taggart Transcontinentalu! Ještě před deseti lety rozváželi akorát tak mlíko.“

„Teď provozují většinu nákladní dopravy v Arizoně, Novém Mexiku a Coloradu.“

James Taggart neodpověděl.

„Jime, o Colorado nesmíme přijít. Je to naše jediná naděje, a nejen naše. Jestli se nevzpamatujeme, přejdou všechny velké coloradské podniky k Phoenix-Durangu. Už jsme přišli o Wyattova ropná pole.“

„Nechápu, co všichni s tím Wyattem pořád mají.“

„Ellis Wyatt je génius, který…“

„K čertu s Ellisem Wyattem!“

Ta ropná pole, napadlo Eddieho najednou, nemají snad něco společného s oním krevním oběhem na mapě? Což právě takto, před dávnými lety, neprorazil Taggart Transcontinental do všech koutů země? Dnes je to jen těžko k uvěření. Eddie si představil ropné vrty, ze kterých prýští černé zlato a valí se napříč světadílem skoro rychleji, než ho vlaky Phoenix-Duranga stačí rozvážet. To naleziště bylo ještě nedávno pouhý lán kamenité země v horách Colorada, všemi odepsaný, všemi považovaný za dávno neplodný. Ellisův otec dokázal až do konce svých dnů ždímat z umírajících vrtů hubené živobytí. Dnes to však vypadalo, jako by někdo těm nehostinným horám vbodl injekci adrenalinu přímo do srdce, a to srdce začalo tlouct a z kamenů se vyřinula černá krev. Ovšemže je to krev, pomyslel si Eddie Willers, neboť krev znamená potravu, krev znamená život, a přesně tím byl Wyatt Oil pro celou zemi. Prázdnou poušť doslova přes noc vzkřísil k úrodnému bytí, dal vzniknout novým městům, novým továrnám, novým elektrárnám v kraji, kterého si do té doby na mapě nikdo ani nevšiml. Nové továrny, pousmál se v duchu Eddie Willers, v době, kdy příjmy z nákladní dopravy navázané na tradiční odvětví pomalu upadají, rok od roku. Nové bohaté naleziště v době, kdy pumpy všech slavných ropných polí jedna po druhé utichají. Nový průmyslový stát tam, kde nikdo nečekal nic než dobytek a řepu. A to vše zásluhou jediného muže, za pouhých osm let. Ellis Wyatt jako by vyskočil přímo z oněch příběhů, jež Eddie Willers čítával ve školních učebnicích a nikdy jim příliš nevěřil, příběhů o lidech z časů, kdy byla Amerika ještě mladá. Moc rád by se s Ellisem Wyattem setkal. Téměř všichni o něm mluvili, jen málokdo jej však viděl na vlastní oči. Wyatt jen zřídkakdy zavítal do New Yorku. Povídalo se, že je mu třiatřicet a má vznětlivou povahu. Vynašel jakýsi způsob, jak vdechnout nový život zdánlivě vyčerpaným ropným polím, a hned ho také uskutečnil.

„Ellis Wyatt je chamtivý křivák, jde mu jen o peníze,“ zavrčel James Taggart. „Jestli se nemýlím, tak v životě jsou důležitější věci než hrabání zisků.“

„Co to povídáš, Jime? Jak to souvisí s…“

„A kromě toho nás podrazil. Jejich ropu jsme rozváželi léta a nanejvýš způsobile. Za dob starého Wyatta jsme tam dolů posílali cisternovou soupravu každý týden.“

„Doby starého Wyatta jsou dávno pryč, Jime. Phoenix-Durango jezdí se dvěma soupravami denně. A na čas.“

„Kdyby na nás s tou expanzí počkal, abychom mohli rozšiřovat kapacity souběžně…“

„Ellis na nikoho nečeká.“

„Co po nás vlastně chce? Abychom pustili k vodě všechny ostatní partnery, obrátili se zády ke zbytku národa a všechny vlaky dali k dispozici jemu?“

„Ale ne. Ellis po nás nechce vůbec nic. Ten už jedná jen s Phoenix-Durangem.“

„Podle mého je to sobecký, bezohledný hrubián. Nezodpovědný nadutec, přefouknutá bublina.“ Eddieho udivilo, jak prudká vášeň náhle vzplála v Jamesově neživotném hlase. „A nejsem si vůbec jistý, zda jsou ta jeho ropná pole takový zázrak, jak se povídá. Jak já to vidím, tak vykolejily ekonomickou rovnováhu celé země. Nikdo nečekal, že se z Colorada stane průmyslový stát. Jak může člověk něco plánovat, jak se může na něco v životě spoléhat, když se všechno pořád mění?“

„Propána krále, Jime! Ellis přeci…“

„Ano, já vím, já vím, vydělává spoustu peněz. To ale, pokud se nemýlím, není standard, jímž bychom měli poměřovat hodnotu člověka pro společnost. A co se té jeho ropy týče, jistě by za námi přišel s prosíkem a musel by čekat ve frontě s ostatními zákazníky a netroufl by si dožadovat se většího přídělu vlaků než druzí – nebýt Phoenix-Duranga. Co zmůžeme proti tak destruktivní konkurenci?“

Ten tlak v hrudi a na spáncích, pomyslel si Eddie Willers, ten pramení z nadlidského úsilí, které zde vyvíjí. Rozhodl se, že celou věc Jimovi jednou provždy objasní; vše bylo ostatně natolik zřejmé, natolik srozumitelné, že by to Jim mohl nepochopit snad jedině vinou jeho nedostatečného podání. A tak se snažil ze všech sil, leč bezvýsledně. Ačkoli stejný průběh měly všechny jejich debaty. Ať řekl cokoli, vždy jako by každý z nich mluvili o něčem úplně jiném.

„Jime, co to říkáš – copak záleží na tom, jestli nás někdo obviňuje nebo ne, když se nám rozpadá trať?“

James Taggart se pousmál. Byl to nevýrazný úsměv, pobavený a studený. „Jak dojemné, Eddie. Jsem vskutku dojat tvou oddaností Taggart Transcontinentalu. Jestli si nedáš pozor, proměníš se v učiněného středověkého nevolníka.“

„Tím také jsem, Jime.“

„A pokud jsem tak smělý – je podle tebe namístě, abys tyto záležitosti probíral právě se mnou?“

„Ne, to není.“

„Tak kdy už vezmeš na vědomí, že ve firmě máme specializovaná oddělení? Proč s tím nejdeš za někým, kdo má podobné věci na starosti? Proč se nejdeš vyplakat na rameno mé drahé sestře?“

„Podívej, Jime, já vím, že mi nepřísluší chodit přímo za tebou. Jenže mně nejde na rozum, oč tady vlastně jde. Netuším, co ti říkají tvoji poradci, ani proč ti nejsou schopni nic vysvětlit. Tak mne napadlo, že to zkusím sám.“

„Vážím si našeho přátelství z dětství, Eddie, ale to si opravdu myslíš, že máš proto právo vejít sem bez ohlášení, kdykoli se ti zlíbí? Neměl bys už vzít na vědomí, že máš ve firmě svoje místo a že já jsem tady generální ředitel?“

Jako by však mluvil do větru. Eddie Willers na něho pohlédl jako obvykle, nikoli ublíženě, pouze tázavě, a prohlásil: „Takže s Rio Norte nehodláš dělat vůbec nic.“

„To jsem neřekl. O tom nepadlo ani slovo.“ Taggart se díval na mapu, na rudý pramínek jižně od El Pasa. „Hned jak začnou fungovat sansebastiánské doly a naše mexická pobočka začne nést ovoce…“

„O tom raději nemluvme, Jime!“

Taggart se otočil, překvapen oním nebývalým jevem – nesmiřitelným hněvem v Eddieho hlase. „Co to do tebe vjelo?“

„Však ty dobře víš. Tvoje sestra řekla…“

„K čertu s mou sestrou!“ křikl James Taggart.

Eddie Willers se nepohnul. Neodpověděl. Jen stál a díval se přímo před sebe. Neviděl však ani Jamese Taggarta, ani jeho kancelář.

Po chvíli se uklonil a vyšel ven.

V sekretariátu členové Taggartova personálu právě zhasínali a chystali se k odchodu. Jen Pop Harper, vedoucí sekretariátu, stále seděl u svého stolu a lomcoval klapkami zpola rozebraného psacího stroje. Ostatním zaměstnancům společnosti občas připadalo, že Pop Harper se na své židli za svým stolem již narodil a nadosmrti ji neopustí. Vedoucího dělal již za Jamesova otce.

Když Eddie Willers vyšel z ředitelské kanceláře, Pop Harper k němu vzhlédl. Byl to moudrý, pomalý pohled, který jako by říkal, že Pop ví, že Eddieho návštěva v této části budovy znamená potíže na trati, že z ní nevzešlo nic dobrého a že jemu osobně na tom ani v nejmenším nezáleží. Čišela z něj táž cynická apatie, kterou Eddie Willers zahlédl v očích bezdomovce na rohu ulice.

„Poslyš, Eddie, nemáš ponětí, kde bych sehnal nějaké bavlněné nátělníky? Díval jsem se po celém městě, ale nikde je nemají.“

„To netuším,“ odvětil Eddie. „Proč se ptáš zrovna mě?“

„Ptám se každého. Možná mi nakonec někdo poradí.“

Eddie vrhl stísněný pohled na tu prázdnou, vyzáblou tvář a bílé vlasy.

„V tomhle podniku je dost chladno,“ dodal Pop Harper. „A zima bude tuhá.“

„Co to děláš?“ ukázal Eddie na psací stroj.

„Pitomá mašina se zase porouchala. Posílat ji do servisu nemá smysl, posledně jim to trvalo tři měsíce. Tak jsem si řekl, že ji zkusím spravit sám. Ale vzdávám to.“ Nechal dopadnout pěst na klávesy. „Tvé dny jsou sečteny, kamaráde. Půjdeš do starého železa.“

Eddie sebou trhl. Ano, tak zněl onen slogan, na který si nedokázal vzpomenout: Tvé dny jsou sečteny. Jenže už zapomněl, v jaké souvislosti si ho chtěl vybavit.

„Je to na draka, Eddie,“ povzdechl si Pop Harper.

„Co myslíš?“

„Ale nic. Všechno.“

„Co se děje, Pope?“

„Nový stroj nemá smysl objednávat. Dnes je dělají snad z plechu. Až všechny staré doslouží, bude to konec psacích strojů. Ráno se v metru stala nehoda, jednomu vlaku selhaly brzdy. Měl by ses vrátit domů, Eddie, pustit si rádio a naladit si nějakou pěknou taneční kapelu. Hodit starosti za hlavu. Věčná škoda, že sis nikdy nenašel nějakého koníčka. Někdo zase ukradl žárovky na chodbě domu, kde bydlím. Pořád mě píchá na prsou. Ráno jsem sháněl sirup proti kašli, ale marně, lékárna u nás na rohu minulý týden zkrachovala. Železnice Texas-Western zkrachovala minulý měsíc. Včera zavřeli Queensboroughský most kvůli dočasným opravám. Inu, co naděláš? Kdo je John Galt?“

* * *

Seděla ve vlaku u okna, hlavu zvrácenou, jednu nohu položenou na prázdném sedadle před sebou. Uhánějící železná kola rozechvívala okenní rám, skleněná tabule jako by visela v černé prázdnotě a za ní se nepravidelně míhaly zářivé šmouhy elektrického světla.

Její noha, obepnutá těsnou lesklou punčochou, dlouhá, rovná, s klenutým nártem a ve střevíci s vysokým podpatkem, se vyznačovala ženskou ladností, která jako by se nehodila do zaprášeného kupé, a vlastně ani k ní samé. Přes útlé, nervózní tělo měla ledabyle přehozený ošoupaný kabát z velbloudí vlny, který kdysi musel stát malé jmění. Límec měla vzadu zdvižený až ke skloněné krempě klobouku. Zpod něj jí téměř až k rameni padal pramen hnědých vlasů. Její tvář sestávala z lomených ploch. Ostře řezaná, smyslná ústa, rty stisknuté, neoblomně jako socha. Ruce měla zastrčené v kapsách kabátu, seděla strnule, jako by nesnášela nehybnost, a nežensky, jako by si neuvědomovala své tělo, své ženské tělo. Seděla a poslouchala hudbu. Byla to symfonie triumfu. Tóny vzlétaly k nebi, zpívaly o létání a byly zosobněním letu, byly symbolem a trestí vzestupného pohybu, ztělesňovaly každý lidský skutek a nápad inspirovaný výšinami. Byly paprsčitou růžicí zvuku, která vyrůstala z úkrytu pod zemí a rozkvétala do všech stran. Měly v sobě svobodu uvolnění a tenzi účelu. Pročišťovaly vzduch a nechávaly po sobě jen radost z pohybu bez překážek. Jen slabounká ozvěna tónů vyprávěla o tom, odkud hudba uniká, promlouvala však s rozesmátým úžasem nad zjištěním, že není na světě ošklivosti ani bolesti, neboť k tomu není a nikdy nebyl důvod. Byla to píseň nesmírného vysvobození.

Žena si pomyslela: Jen na pár chvil, dokud hudba trvá, mohu se jí plně poddat, zapomenout na všechno a dovolit si jen vnímat. Pomyslela si: Jen do toho, předej jí vládu, teď nebo nikdy.

Kdesi na okrajích vědomí, hluboko pod povrchem hudby, slyšela dunění kol. Ta bušila v pravidelném rytmu, každý čtvrtý úder silnější, jako by podtrhoval vědomý účel. Ten zvuk ji uklidňoval. Poslouchala symfonii a říkala si: Proto nesmějí ta kola nikdy spočinout a toto je směr, kterým se musejí ubírat.

Tu skladbu slyšela poprvé, ihned však věděla, že ji napsal Richard Halley. Poznala onu vášnivost a velkolepou sílu. Poznala charakter motivu. Byla to ryzí, komplexní melodie, v době, kdy melodické skladby již nikdo nepsal… Seděla se zvrácenou hlavou a otevřenýma očima, strop kupé však neviděla a úplně zapomněla, kde vlastně je. Nevěděla, zda poslouchá celý orchestr, nebo jen prostý nápěv; možná si instrumentaci doplňovala v duchu, za pochodu.

Matně si uvědomila, že předzvěst onoho námětu byla vždy přítomna ve všech Halleyho dílech, vinula se napříč všemi lety jeho neúnavného snažení až do okamžiku, kdy ho ve zralém věku náhle zasáhla sláva a on ji neunesl. Přesně tento motiv, napadlo ženu, když poslouchala symfonii, byl odjakživa cílem jeho snažení. Vzpomněla si na nedotažené pokusy v předešlých dílech, zpola naznačené, fráze s příslibem, střípky melodie, které začaly nadějně, ale nikdy nedosáhly vrcholu. Když tohle Richard Halley psal, zajisté… Žena se napřímila. Kdy to vlastně Richard Halley napsal?

Ve stejné chvíli si uvědomila, kde je, a vůbec poprvé si položila otázku, odkud se hudba vlastně ozývá.

Pár kroků od ní, na konci vozu, upravoval brzdař nastavení klimatizace. Byl blonďatý a mladý a motiv symfonie si pohvizdoval. Žena si uvědomila, že právě jeho pohvizdování celou dobu naslouchala.

Chvíli na něj nevěřícně hleděla a pak zavolala: „Prosím vás, můžu se zeptat, co si to pískáte?“

Mladík se na ni otočil. Její oči se setkaly s přímým pohledem a otevřeným, dychtivým úsměvem, jako by byl mladík přesvědčen, že s ní sdílí nějakou důvěrnost. Jeho tvář se jí líbila, měla pevné a ostré rysy, nikde žádné povadlé svaly, které jako by se zříkaly odpovědnosti za tvar a na které si ona u druhých již začínala zvykat.

„Halleyho koncert,“ odvětil mladík s úsměvem.

„Který?“

„Pátý.“

Žena se na okamžik odmlčela, a pak řekla pomalu a velmi důrazně: „Richard Halley napsal jen čtyři koncerty.“

Úsměv se vytratil. Jako by se mladík rázem vrátil do tvrdé reality, stejně jako ona před chvílí. Jako by někdo s třesknutím spustil roletu. Mladíkovi zbyl ve tváři jen prázdný, nezúčastněný, neosobní výraz.

„Ano, samozřejmě,“ zahučel. „Zmýlil jsem se.“

„Tak co je to tedy?“

„Někde jsem to zaslechl.“

„A co to bylo?“

„Nevím.“

„Kde jste to zaslechl?“

„Nevzpomínám si.“

Žena se bezradně odmlčela. Mladík se od ní bez dalšího zájmu odvrátil.

„Znělo to jako Halleyho motiv,“ řekla. „Já ale znám každou notu, kterou kdy napsal, a tohle jsem nikdy předtím neslyšela.“

Mladík se k ní znovu otočil. Stále se tvářil bezvýrazně, oči měl však pozorné. „Vám se líbí hudba Richarda Halleyho?“ zeptal se.

„Ano,“ přikývla žena. „Velmi.“

Mladík se na ni chvíli mlčky díval, jako by váhal, a pak se znovu odvrátil. Žena jej sledovala při práci, líbila se jí přesnost a účelnost jeho pohybů. Pracoval mlčky.

Nespala již dvě noci za sebou, spánek si však nemohla dovolit, měla příliš mnoho starostí a příliš málo času. Vlak měl dorazit do New Yorku brzy ráno. Ten čas potřebovala, přesto však litovala, že vlak nejede rychleji. Byla to ale Taggartova kometa, nejrychlejší souprava v zemi.

Snažila se soustředit, jenže hudba jí stále duněla v hlavě, stále v plné instrumentaci, jako neúprosné kroky čehosi nezastavitelného… Hněvivě potřásla hlavou, strhla si klobouk a zapálila si cigaretu.

Dnes neusne, zařekla se, vydrží až do zítřejší noci… Kola vlaku bušila v přízvučném rytmu. Už si na ně tak zvykla, že je vlastně ani neslyšela; jejich zvuk ji však uklidňoval… Zhasila cigaretu a dostala chuť na další, slíbila si však, že chvíli počká, jen pár minut, než si znovu zapálí…

Probudila se s náhlým trhnutím. Okamžitě poznala, že je něco v nepořádku – kola se zastavila. Vlak stál tichý a potemnělý v modrém přísvitu nočních lamp. Žena mrkla na hodinky. Rozhodně nešlo o plánovanou zastávku. Vyhlédla z okna. Vlak stál bez hnutí uprostřed polí.

Uslyšela, že na sedadle přes uličku se někdo pohnul, a zeptala se: „Prosím vás, jak dlouho už stojíme?“

Odpověděl jí lhostejný mužský hlas: „Asi hodinu.“ Žena vyskočila a rozběhla se ke dveřím. Muž se za ní napůl rozespale, napůl udiveně ohlédl. Venku vál studený vítr a pod prázdným nebem se prostíral lán prázdné země. Slyšela, jak ve tmě šelestí býlí. Daleko vepředu postávalo u lokomotivy několik mužů a nad nimi viselo rudé světlo návěstidla.

Žena k nim zamířila rychlým krokem, kolem šiku nehybných kol. Nikdo si jí nevšímal, ani když se přiblížila na dohled. Osádka vlaku a hrstka pasažérů stála v hloučku pod návěstidlem. Nikdo nemluvil, všichni jen netečně, apaticky čekali.

„Co se děje?“ zeptala se žena.

Strojvůdce se na ni užasle otočil. Její otázka zněla jako rozkaz, nikoli jako projev amatérské zvídavosti náhodného pasažéra. Žena stála s rukama v kapsách a se zdviženým límcem kabátu a polodlouhé prameny vlasů ji ve větru švihaly přes tvář.

„Máme červenou, dámo,“ zabručel a ukázal palcem vzhůru.

„Jak dlouho už svítí?“

„Hodinu.“

„Stojíme na vedlejší koleji, že?“

„No jo.“

„Proč?“

„Nevím.“

Tu se ozval průvodčí: „Řekl bych, že ta odstávka byl omyl. Výhybka za námi asi trochu zlobí a tenhle krám nefunguje vůbec,“ trhl bradou k návěstidlu. „Nemyslím, že se to přepne. Někdo to bude muset opravit.“

„Tak co tady děláte?“

„Čekáme, až se to přepne.“

Zatímco žena rudla ve tváři, topič se zachechtal. „Minulý týden trčel rychlík Atlantic Southernu na odstavné koleji dvě hodiny. Někdo se prostě spletl.“

„Tohle je Taggartova kometa,“ sykla žena. „A ta neměla nikdy zpoždění.“

„Tak to už zbyla jediná v celé Americe,“ utrousil strojvůdce.

„Všechno je jednou poprvé,“ prohodil topič.

„Co vy víte o železnicích, slečinko,“ zabručel jeden z pasažérů. „V celé zemi není jediného dispečera, který by za něco stál.“

Žena se neotočila, vůbec si ho nevšímala, a pak promluvila ke strojvůdci:

„Pokud víte, že návěstidlo je porouchané, co s tím hodláte dělat?“

Muži se její autoritativní tón vůbec nezamlouval, dvojnásob proto, že mu nešlo na rozum, proč jím žena mluví tak přirozeně. Vypadala jako mladá dívka, jen její ústa a oči prozrazovaly, že již překročila třicítku. Pohled jejích tmavě šedých očí byl přímý a znepokojivý, jako by dokázal proniknout vším podružným až k jádru věci. Ta tvář muži připadala matně povědomá, nevybavoval si však, odkud ji zná.

„Heleďte, mladá paní, já nehodlám za nikoho nasazovat krk,“ odvětil.

„Chce říct,“ vložil se do hovoru topič, „že máme v popisu práce čekat na rozkazy.“

„Vy máte v popisu práce dovézt tenhle vlak do New Yorku.“

„Ne na červenou. Když nám návěstidlo řekne, abychom zastavili, tak zastavíme.“

„Červená znamená nebezpečí, slečinko,“ nechal se znovu slyšet pasažér.

„Nebudeme nic riskovat,“ prohlásil strojvůdce. „Ten, kdo je za tohle zodpovědný, by hodil vinu na nás, kdybychom se pohnuli. Takže se nepohneme, dokud nám to někdo nepřikáže.“

„A když se tak nestane?“

„Někdo se na nás dříve nebo později přijede podívat.“

„Jak dlouho chcete čekat?“

Strojvůdce pokrčil rameny. „Kdo je John Galt?“

„Chce říct,“ vysvětlil znovu topič, „že je zbytečné klást otázky, na které nikdo neumí odpovědět.“

Žena pohlédla na červené světlo a na trať, která se ztrácela v černé, nedotčené dáli.

Pak přikázala: „Jeďte opatrně k dalšímu návěstidlu. Pokud bude zhasnuté, pokračujte na hlavní trať a zastavte u první otevřené stanice.“

„Jo? Říká kdo?“

„Já.“

„A vy jste…?“

Stačila jen letmá odmlka, chvíle úžasu nad otázkou, kterou žena nečekala, nicméně strojvůdce se jí pozorněji zahleděl do tváře a vydechl. „Kristepane!“

Žena konečně odpověděla, nikoli uraženě, spíše jako někdo, kdo podobnou otázku neslýchá často: „Dagny Taggartová.“

„No to mě podrž…“ zabručel topič, a pak se všichni odmlčeli. Do nastalého ticha žena zopakovala, stejným nenuceně autoritativním tónem: „Pokračujte na hlavní trať a zastavte mi u nejbližší otevřené stanice.“

„Ano, slečno Taggartová.“

„Budete muset nahnat ztracený čas. Máte na to zbytek noci. Chci, aby Kometa dorazila přesně podle jízdního řádu.“

„Ano, slečno Taggartová.“

Již se otočila k odchodu, když se strojvůdce zeptal: „Jestli se něco stane, vezmete zodpovědnost na sebe?“

„Jistě.“

Průvodčí kráčel za ní zpět k jejímu vozu. Celý popletený přitom koktal: „Ale… místo ve druhé třídě, slečno Taggartová? Jak to? Proč jste nám nedala vědět?“

Žena se bezprostředně usmála. „Nebyl čas na formality. Měla jsem vlastní vůz v soupravě 22 z Chicaga, ale vystoupila jsem v Clevelandu. A Dvaadvacítka měla stejně zpoždění, tak jsem ji pustila k vodě. Hned za ní jela Kometa, tak jsem naskočila. A všechna lůžka už byla obsazená.“

Průvodčí zakroutil hlavou. „Váš bratr – ten by druhou třídou nejel.“

Žena se zasmála. „Ne, to nejel.“

Muži u lokomotivy sledovali, jak žena odchází, mezi nimi i mladý brzdař. Ten na ni ukázal a zeptal se: „Kdo je to?“

„Pravý šéf Taggart Transcontinentalu,“ odvětil strojvůdce s nelíčeným respektem v hlase. „Oficiálně provozní ředitelka.“

Když nad poli znovu zazněla píšťala a vlak sebou škubl kupředu, seděla žena zpátky na svém místě u okna a zapalovala si cigaretu. Pomyslela si – všechno se drolí, všechno se rozpadá, po celé zemi, něco podobného se dá čekat kdekoli, každou chvíli. Necítila však přitom žádný hněv či úzkost. Na pocity neměla čas.

Je to jen další problém, který bude muset vyřešit spolu s ostatními. Věděla, že vedoucí ohijské divize nestojí za nic, ale že se zná s Jamesem Taggartem. Kdyby na jeho místo měla někoho jiného, trvala by na jeho propuštění již dávno. Bylo to zvláštní, ale schopných lidí jako by se rodilo stále méně. Nakonec se ho však stejně bude muset zbavit, pomyslela si, a do Ohia dosadí Owena Kellogga, mladého strojvůdce, který si počínal znamenitě ve funkci zástupce přednosty Hlavního nádraží Taggart Transcontinentalu v New Yorku. Celé nádraží ve skutečnosti řídil on. Žena sledovala jeho kariéru již delší dobu, neustále pátrala po jiskřičkách kompetentnosti mezi svými zaměstnanci, jako prospektor po diamantech v bezútěšné pustině. Kellogg byl stále příliš mladý na divizního vedoucího, chtěla mu dát ještě alespoň rok, neměla však času nazbyt. Promluví si s ním hned po návratu.

Lán země, ve slabém světle za okny sotva viditelný, stále zrychloval a splýval v šerý proud. A žena si navzdory plánům a suchým kalkulacím, které se jí honily hlavou, uvědomila, že na jeden pocit přeci jen čas má – na silnou, vzrušující rozkoš z pohybu.

* * *

Při prvním zasvištění proráženého vzduchu, když se Kometa vřítila do tunelů Taggartova nádraží pod New Yorkem, se Dagny Taggartová na svém sedadle napřímila. Pokaždé, když se vlak zanořil pod zem, se jí zmocnil stejný pocit – směs dychtivosti, naděje a tajného rozrušení. Jako by všední existence připomínala fotografii beztvarých předmětů v nekvalitních barvách, zatímco železniční tunel představoval črtu o několika přesných tazích štětce, které dodávaly světu ráz čistoty, důležitosti a smyslu.

Dívala se, jak se za oknem míhají holé betonové stěny a podél nich síť potrubí a elektrických rozvodů. Kometa se proplétala pavučinou kolejí, které se ztrácely v černých jámách, kde ve tmě visela zelená a rudá světla jako barevné kapky. Nic jiného scenerii za oknem nenarušovalo, takže člověk mohl obdivovat ryzí účel a vynalézavost, které zde bylo dosaženo. Dagny si představila sídlo Taggart Transcontinentalu nad hlavou, kterak se vypíná k obloze, a pomyslela si: Tady jsou kořeny té budovy, duté kořeny, které se vinou pod zemí a vyživují celé město.

Když vlak zastavil, když Dagny vystoupila a pod střevíci jí zaklepal betonový peron, cítila se lehká, povznesená, nabuzená k činu.

Vyrazila k východu kvapně a energicky, jako by rychlost jejích kroků dodávala tvar a formu její náladě. Teprve po chvíli si uvědomila, že si cosi pohvizduje a že je to motiv Halleyho Pátého koncertu. Vtom ucítila, jak se na ni někdo dívá. Otočila se a spatřila mladého brzdaře, který ji vyprovázel upřeným pohledem.

* * *

Seděla na područce pohodlného křesla naproti Jamesovu pracovnímu stolu. Kabát měla volně přehozený přes pomačkané cestovní šaty. Eddie Willers seděl v rohu místnosti a tu a tam si dělal poznámky. Oficiálně působil coby „zvláštní asistent provozního ředitele“ a jeho hlavní náplní práce bylo chránit Dagny před hloupostmi a podružnostmi. Dagny ho požádala, aby se podobných hovorů účastnil s ní, protože pak mu alespoň nemusela nic vysvětlovat. James Taggart seděl za svým stolem, s hlavou staženou mezi rameny.

„Trať Rio Norte je hromada šrotu odshora až dolů,“ prohlásila Dagny Taggartová. „Je na tom mnohem hůře, než jsem čekala. My ji ale zachráníme.“

„Ovšemže,“ přikývl James Taggart.

„Část ještě vydrží, ne velká a ne dlouho. V horských oblastech začneme pokládat nové koleje, počínaje Coloradem. První dodávku dostaneme za dva měsíce.“

„Vážně? Takže Orren Boyle…“

„Obrátila jsem se na Rearden Steel.“

Eddie Willers dostal chuť zavýsknout radostí, vydal však ze sebe jen tiché, přidušené odkašlání.

James Taggart neodpověděl hned. „Dagny, proč si do toho křesla nesedneš normálně?“ řekl nakonec nedůtklivě. „Takhle nikdo pracovní jednání nevede.“

„Já ano.“

Dagny čekala, zatímco se James vyhýbal jejímu pohledu. „Slyšel jsem dobře, že jsi objednala kolejnice u Henryho Reardena?“ zeptal se nakonec.

„Včera večer. Zavolala jsem mu z Clevelandu.“

„Představenstvo to ale neschválilo. Já to neschválil. Vůbec ses se mnou neporadila.“

Dagny se natáhla nad stůl, zvedla sluchátko telefonu a podala mu jej.

„Zavolej Reardenovi a zruš to.“

James Taggart se od ní odtáhl. „To jsem neřekl,“ odsekl hněvivě. „O tom nepadlo ani slovo.“

„Takže to platí?“

„To jsem taky neřekl.“

Dagny se otočila. „Eddie, nechej vypracovat smlouvu s Rearden Steelem. Jim ji podepíše.“ Vytáhla z kapsy pokrčený dopisní papír a hodila jej Eddiemu. „Tady jsou všechna čísla a podmínky.“

„Ale představenstvo…“ začal James.

„To do toho nemá co mluvit. Mandát k nákupu kolejnic ti dalo už před třinácti měsíci. Od koho je koupíš, je jen na tobě.“

„Nedomnívám se, že je patřičné činit taková rozhodnutí, aniž by se k tomu členové představenstva měli možnost vyjádřit. A nechápu, proč bych za ně měl převzít zodpovědnost.“

„Tu přebírám já.“

„A co náklady na tak…“

„Rearden si počítá méně než Associated Steel.“

„Dobře, a jak k tomu přijde Orren Boyle?“

„Smlouvu s ním jsem vypověděla. Měli jsme na to právo už před šesti měsíci.“

„A kdy jsi ji vypověděla?“

„Včera.“

„Orren mi ještě nevolal, aby to potvrdil.“

„Nevolal a nezavolá.“

James Taggart zabodával zrak do stolu před sebou. Dagny netušila, proč její bratr tak nerad jedná s Reardenem a proč má jeho nechuť tak podivný, vyhýbavý nádech. Společnost Rearden Steel byla jejich hlavním dodavatelem již deset let, od chvíle, kdy Rearden zažehl svou první vysokou pec a kdy ještě Taggart Transcontinental vedl jejich otec. Deset let brali většinu kolejnic od něj. V Americe již nezbývalo mnoho firem, které by uměly dodat přesně to, co si zákazník objednal, a k tomu ještě včas. Rearden Steel mezi ně však dozajista patřila.

Kdybych to neměla v hlavě v pořádku, pomyslela si Dagny, musela bych dojít k závěru, že James chová k Reardenovi takovou zášť jenom proto, že Rearden odvádí excelentní práci. Coby příčetná osoba si však nedokázala představit, že by někdo mohl někoho nenávidět z tak bizarního důvodu.

„To není fér,“ zakňoural James Taggart.

„Co není fér?“

„Že dáváme vždycky vydělat jen Reardenovi. Neměli bychom dát příležitost i někomu jinému? Rearden nás nepotřebuje, ten má zakázek víc než dost. Měli bychom pomáhat menším výrobcům. Takhle jen podporujeme monopol.“

„Nemluv hlouposti, Jime.“

„Proč musíme pořád brát materiál jen od Henryho Reardena?“

„Protože nám jej vždycky dodá.“

„Ale já ho nemám rád.“

„Já ano. Ačkoli co na tom záleží? My potřebujeme kolejnice a on je jediný, kdo je schopen je vyrobit.“

„Lidský faktor je v podnikání také důležitý. Ty ale na něj vůbec nehledíš.“

„My tady mluvíme o záchraně klíčové trati, Jime.“

„Ale ano, samozřejmě, já jen říkám, že nebereš v potaz lidské hledisko.“

„Ne, to skutečně neberu.“

„Pokud si od Reardena objednáme takovou spoustu ocelových kolejnic…“

„Kdepak ocelových. Ty nové budou z Reardenova kovu.“

Dagny při pracovních jednáních obvykle nedávala průchod emocím, ovšem při pohledu na Jamesův výraz si nemohla pomoci a nahlas se rozesmála.

Reardenův kov byla nová slitina, kterou Rearden vyvinul po deseti letech experimentů. Na trh jej uvedl teprve nedávno, zatím však pro svůj nový výrobek nenašel jediného zákazníka.

Jamese Taggarta zjevně zaskočilo, když Dagny přešla znenadání od srdečného smíchu k chladnému, tvrdému tónu. „Raději nic neříkej, Jime. Je mi jasné, co se ti honí hlavou – Reardenův kov dosud nikdo nepoužil. Nikdo jej neschválil. Nikdo se o něj nezajímá. Ať je to jakkoli, naše nové kolejnice budou z Reardenova kovu.“

„Ale…“ vykoktal James Taggart, „ale… nikdo ho dosud nepoužil!“

S uspokojením si povšiml, že Dagny se v hněvu odmlčela. Rád pozoroval emoce, byly jako červené lampy rozvěšené po temné, neznámé krajině lidských charakterů, známky neuralgických bodů druhých. Jak ale v někom může budit emoce jakási slitina a co z toho plyne, to bylo nad jeho chápání, a tak Dagniny slabé chvilky nedokázal využít.

„Jestli se nemýlím, tak přední metalurgové jsou vůči Reardenově kovu nanejvýš skeptičtí. Prohlašují…“

„Zmlkni, Jime.“

„Ty snad zpochybňuješ názor odborníků?“

„Já o jejich názory nestojím.“

„A čím se tedy řídíš?“

„Úsudkem.“

„A čí úsudek bereš v potaz?“

„Svůj.“

„S kým se ale radíš?“

„S nikým.“

„Tak co u všech všudy víš o Reardenově kovu?“

„Že je to nejlepší výrobek, jaký byl kdy uveden na trh.“

„Proč propána?“

„Protože je pevnější než ocel, levnější než ocel a přetrvá všechny ostatní kovy, které jsou dneska k mání.“

„A jak jsi na to přišla?“

„Jime, já na vysoké studovala strojírenství. Slibnou technologii poznám na první pohled.“

„A při pohledu na Reardenův kov jsi viděla co?“

„Výrobní postup a testy, které mi Rearden předvedl.“

„Jenže kdyby ta slitina za něco stála, někdo by už ji použil. Zatím se ale nikdo takový nenašel.“ Povšiml si, že Dagny se ve tváři mihl hněv, a pokračoval nervózně dál: „Jak víš, že je kvalitní? Jak si můžeš být tak jistá?“

„Někdo jej vyzkoušet musí, Jime.“

„Já ovšem nechápu, proč zrovna my musíme být první. Tomu skutečně nerozumím.“

„Chceš zachránit Rio Norte, nebo ne?“ James neodpověděl. „Kdybychom si to mohli dovolit, prodala bych do sběru všechny kolejnice, co jich v Americe máme, a vyměnila je za nové z Reardenova kovu. Všechny tratě už dožívají. Žádná nevydrží o mnoho déle. Jenže my si to dovolit nemůžeme. Nejprve se musíme dostat ze stagnace. Chceš, abychom se znovu postavili na nohy, nebo ne?“

„Pořád jsme nejlepší železnice v zemi. Ostatní jsou na tom mnohem hůř.“

„Takže chceš, abychom zůstali na kolenou?“

„To jsem neřekl! Proč musíš vždycky všechno zjednodušovat? A jestli si děláš takové starosti s penězi, pak nechápu, proč jimi chceš mrhat zrovna na Rio Norte, když nás tam dole o všechny zákazníky připravil Phoenix-Durango. Proč směrovat investice do Colorada, když je pak nebudeme moci ochránit před konkurencí?“

„Phoenix-Durango je sice prvotřídní železnice, ale já hodlám z Rio Norte udělat ještě lepší partii. Pokud bude třeba, porazím Phoenix-Durango na hlavu, jenže ono to třeba nebude, protože Colorado dnes nabízí příležitost ke zbohatnutí dvěma i třem železnicím. Zatížím hypotékou třeba celou naši síť, ale postavím tratě do všech okresů kolem Wyattových polí.“

„Řečí o Ellisi Wyattovi mám už plné zuby.“

Jamesovi nebylo příjemné, jak se na něj Dagny podívala a jak jej upřeně pozoruje.

„Jak já to vidím, tak není nutné nikam spěchat,“ zabručel téměř uraženě. „Co podle tebe představuje pro Taggart Transcontinental tak bezprostřední hrozbu?“

„Důsledky tvých kroků, Jime.“

„Jakých kroků?“

„Tak například tvůj třináctiměsíční experiment s Associated Steelem. Anebo to tvoje mexické fiasko.“

„Smlouvu s AS schválilo představenstvo,“ ohradil se James kvapně. „A schválilo i záměr vybudovat trať do San Sebastiánu. Kromě toho nechápu, proč jde podle tebe o fiasko.“

„Protože mexická vláda tvou trať co nevidět znárodní.“

„To je lež!“ James téměř zavřískl. „Nic než zlovolná pomluva! Mám potvrzeno z velmi spolehlivého zdroje, že…“

„Nedávej tak okatě najevo, že se bojíš,“ ušklíbla se opovržlivě Dagny. James neodpověděl. „Teď už je na paniku ohledně Mexika pozdě. Můžeme už jen zmírnit dopad. A bude to pořádná rána. Čtyřicet milionů, to je ztráta, ze které se hned tak nevzpamatujeme. Ale Taggart Transcontinental už za dobu své existence přestál leccos. A já se postarám, aby přežil i tentokrát.“

„Já odmítám, kategoricky odmítám vůbec uvažovat o možnosti, že by sansebastiánská trať mohla být znárodněna.“

„Tak o ní neuvažuj.“

Rozhostilo se ticho.

„Navíc nechápu,“ řekl po chvíli defenzivně James, „proč chceš mermomocí podávat pomocnou ruku Ellisi Wyattovi, a přitom k rozvojové zemi, která nikdy nedostala šanci prosadit se, se obracíš zády.“

„Ellis Wyatt nikoho o pomocnou ruku nežádá. A já neřídím rozvojovou banku, nýbrž železnici.“

„To se mi ovšem jeví jako krajně omezený pohled. Nechápu, proč bychom měli pomáhat jedinému člověku místo celého národa.“

„Já nechci nikomu pomáhat. Já chci vydělávat peníze.“

„Jak sobecké. Mamon a hrabání zisků patří minulosti. Dnes panuje všeobecná shoda na tom, že zájmy společnosti jako celku mají vždycky přednost v každém podnikatelském záměru, který…“

„Jime, jak dlouho chceš planě řečnit, aby ses vyhnul jádru věci?“

„Jaké věci?“

„Nákupu Reardenova kovu.“

James neodpověděl. Seděl a mlčky si svou sestru prohlížel. Její štíhlé tělo, k smrti vyčerpané, držela zpříma jen rovná ramena, která zase Dagny nenechala klesnout jen silou vůle. Jen málokomu se líbila její tvář – byla příliš chladná, oči příliš pronikavé. Žádný prvek, žádná kosmetika jí nedokázaly propůjčit kouzlo lehkého rozostření. Její nádherné nohy, které splývaly k zemi podél zavalité područky křesla, Jamese dopalovaly, neboť neladily se zbytkem jeho úsudku o ní.

Dagny nepromluvila, a tak se James musel zeptat sám: „To ses jej rozhodla koupit jen tak, spontánně, během telefonického hovoru?“

„Rozhodla jsem se před šesti měsíci. Jen jsem čekala, až Hank Rearden rozjede výrobu.“

„Neříkej mu Hank. Je to vulgární.“

„Tak mu říkají všichni. A neodbíhej od tématu.“

„Proč ses s ním spojila zrovna včera večer?“

„Dřív jsem se mu nedovolala.“

„Proč jsi nepočkala, až se vrátíš do New Yorku a…“

„Protože jsem viděla Rio Norte na vlastní oči.“

„No dobrá, potřebuju čas na rozmyšlenou, musím celou věc předložit představenstvu, poradit se s nejlepšími…“

„Na to není čas.“

„Ale tys mi vůbec nedala příležitost udělat si vlastní názor!“

„Na tvůj názor já kašlu. Nehodlám se přetahovat s tebou, s tvým představenstvem ani s tvými profesory. Musíš se rozhodnout sám, a to hned. Ano, nebo ne?“

„To je neslýchané, takhle obhrouble, despoticky mě…“

„Ano, nebo ne?“

„To byl odjakživa tvůj problém. Každou otázku jsi vždycky stavěla do pozice ano-ne. Jenže svět není černobílý. Nic není absolutní.“

„Železniční kolejnice jsou. Buď nám je někdo dodá, nebo ne.“

Dagny čekala. James neodpovídal. „Takže?“ pobídla jej.

„Přebíráš za celou věc zodpovědnost?“

„Ano.“

„Tak dobrá,“ přikývl James a dodal: „Ale na své vlastní riziko. Já tu zakázku nezruším, ale neručím ti za to, jak celou věc vysvětlím představenstvu.“

„Vysvětli jim, co chceš.“

Dagny vstala k odchodu. James se naklonil nad stůl. Nechtěl ještě debatu uzavřít a už vůbec ne tak rázně.

„Je ti doufám jasné, že realizace takového projektu bude zdlouhavá,“ prohlásil, téměř s nadějí v hlase. „Tyhle věci nejdou tak jednoduše.“

„Ale ovšem,“ odvětila Dagny. „Pošlu ti podrobnou zprávu, kterou mi vypracuje Eddie a kterou ty ani neprolistuješ. Eddie ti pomůže s papírováním. Já večer jedu do Filadelfie za Reardenem. Oba nás čeká spousta práce.“ A dodala: „Jednodušší už to být nemůže.“

Otočila se k odchodu, když James odpověděl, třebaže ani v nejmenším netušila, jak jeho slova souvisejí s předchozí debatou: „Tobě se to mluví, když už ses tak narodila. Ostatní takové štěstí neměli.“

„Jaké štěstí?“

„Ostatní jsou lidské bytosti. Mají srdce a duši. Nedokážou zasvětit celý život slitinám a motorům. Ty ale nemáš srdce. V životě jsi nic necítila.“

Dagny se na něj ohlédla a v jejím pohledu se pomalu vystřídal úžas a strnulost, a pak zvláštní výraz připomínající únavu, která však vyjadřovala mnohem víc než jen vleklost dané chvíle.

„Ne, Jime,“ odvětila tiše. „Asi jsem opravdu nikdy nic necítila.“ Eddie Willers ji následoval do kanceláře. Pokaždé, když se vrátila do New Yorku, přišlo Eddiemu, že svět je rázem jasnější, průzračnější, snazší – a na dřívější beztvarou tíseň zapomněl. Byl snad jediný člověk, kterému přišlo zcela přirozené, že Dagny je provozní ředitelkou velké železniční společnosti, přestože je žena. Když mu bylo deset, svěřila se mu, že Taggart Transcontinental jednou povede. Nepochyboval o tom ani dnes, ani tenkrát na lesní mýtině.

Když vstoupili do kanceláře a Dagny usedla za stůl a jala se pročítat zprávy, které pro ni vypracoval, zmocnil se jej týž pocit jako pokaždé, když nasedl do vozu, nastartoval a kola se dala do pohybu.

Již se chystal odejít, když si vzpomněl na jednu záležitost, kterou do svých hlášení nezahrnul. „Vzkázal mi Owen Kellogg z nádražní divize, že by se s tebou rád sešel.“

Dagny překvapeně vzhlédla. „Zajímavé, zrovna jsem pro něj chtěla nechat poslat. Tak ať přijde. Také si s ním chci promluvit… Eddie,“ dodala náhle, „ještě než začnu, ať mě v ústředně spojí s panem Ayersem z Ayersova hudebního vydavatelství.“

„Z Ayersova vydavatelství?“ zopakoval Eddie užasle.

„Ano. Chci se ho na něco zeptat.“

Když se jí Ayers napůl zdvořile, napůl dychtivě ohlásil s dotazem, jak jí může být nápomocen, Dagny odvětila: „Nevíte náhodou, zda Richard Halley složil další koncert, Pátý?“

„Pátý koncert, slečno Taggartová? Ovšemže nikoli.“

„Jste si jistý?“

„Naprosto jistý, slečno Taggartová. Halley nenapsal ani notu již osm let.“

„Žije ještě vůbec?“

„Ale ano – tedy, nedám za to ruku do ohně, zcela se stáhl z veřejného života. Nicméně zpráva o jeho úmrtí by se nám nepochybně donesla.“

„A doneslo by se vám, i kdyby složil něco nového?“

„Ovšemže. Byli bychom první. Vydali jsme všechna jeho díla. Richard Halley však s komponováním skončil.“

„Ach tak. Děkuji vám.“

Když k ní do kanceláře vstoupil Owen Kellogg, Dagny na něj pohlédla s uspokojením. Potěšilo ji, že si ho pamatovala docela přesně. Ve tváři se mu zračilo totéž co mladému brzdaři na palubě Komety – byla to tvář člověka, s kterým může jednat na rovinu.

„Posaďte se, pane Kelloggu,“ vybídla ho, on však zůstal stát.

„Kdysi jste mě požádala, abych vám dal vědět, pokud si někdy rozmyslím působení ve vaší společnosti, slečno Taggartová,“ prohlásil Owen. „Tak vás tedy informuji, že podávám výpověď.“

Dagny počítala s ledasčím, s tímto však nikoli. Chvíli jí trvalo, než ze sebe tiše vypravila: „Proč?“

„Z osobních důvodů.“

„Byl jste u nás nespokojený?“

„To ne.“

„Dostal jste lepší nabídku?“

„Ne.“

„Ke které železnici nastupujete?“

„Já nenastupuju k žádné železnici, slečno Taggartová.“

„Tak jakou práci jste si vyhlédl?“

„Ještě žádnou.“

Dagny si ho prohlížela, s lehkým neklidem v srdci. V jeho výrazu nebylo ani stopy po nepřátelství, díval se na ni zpříma, odpovídal prostě a jasně, mluvil jako člověk, který nemá ani co skrývat, ani co předvádět. Tvářil se zdvořile a bezvýrazně.

„Tak proč chcete odejít?“

„To je soukromá záležitost.“

„Jste nemocný? Jde o vaše zdraví?“

„Ne.“

„Stěhujete se z New Yorku?“

„Ne.“

„Zdědil jste majetek, který vás zabezpečí do konce života?“

„Ne.“

„Hodláte se nadále živit prací?“

„Ano.“

„Ale pro Taggart Transcontinental již pracovat nechcete.“

„Ne.“

„V takovém případě jsme vás k tomu rozhodnutí museli dohnat my. Oč šlo?“

„O nic, slečno Taggartová.“

„Opravdu bych to ráda věděla. Velmi by mi to pomohlo.“

„Věříte mi, slečno Taggartová?“

„Ano.“

„Pak vás ujišťuji, že na mé rozhodnutí nemělo vliv nic, co souvisí s vaší společností.“

„Žádný důvod k nespokojenosti s prací pro Taggart Transcontinental tedy nemáte?“

„Žádný.“

„Pak možná změníte názor, až uslyšíte, co vám chci nabídnout.“

„Je mi líto, slečno Taggartová, ale nezměním.“

„Vyslechnete si alespoň mou nabídku?“

„Jistě, pokud si to přejete.“

„Uvěříte zase vy mně, pokud vás ujistím, že jsem se rozhodla nabídnout vám daný post ještě předtím, než jste mě požádal o schůzku? Chci, abyste to věděl.“

„Jistě, já vám věřil vždy, slečno Taggartová.“

„Post vedoucího ohijské divize. Je váš, pokud o něho stojíte.“

Owen Kellogg nehnul ani brvou, jako by pro něj Dagnina slova neměla o nic větší význam než pro divocha, který jaktěživ neslyšel o železnicích.

„Nestojím, slečno Taggartová,“ odvětil.

Dagny chvíli mlčela a pak řekla sevřeným hlasem: „Poslyšte, Kelloggu, dám vám šek a vy si ho klidně vypište sám. Řekněte si cenu. Chci, abyste zůstal. Dorovnám a zvýším cokoli, co vám nabídla konkurence.“

„Já nehodlám přejít ke konkurenci.“

„Měla jsem za to, že svou práci děláte rád.“

Teprve tato věta probudila v Owenovi první známky emocí od začátku rozhovoru – sotva patrné rozšíření zorniček a zvláštní tichý důraz v hlase, když odpověděl: „To je pravda.“

„Tak mi propána řekněte, co mám udělat, abych vás udržela!“ Byla to od ní tak spontánní, tak ryzí reakce, že se Owen zatvářil, jako by její slova konečně vzal na vědomí.

„Možná jsem se nezachoval správně, když jsem za vámi přišel, slečno Taggartová. Vím, že jste mě o to požádala, abyste mi mohla dát protinabídku. A z mojí přítomnosti zde jste logicky vyvodila, že jsem o ní připraven jednat. Jenže já přišel jen proto, abych… abych dodržel slovo.“

Z toho jediného zaváhání v hlase Dagny pochopila, jak moc pro něho její zájem a její prosba znamenají. A že ke svému rozhodnutí nedospěl snadno.

„Kelloggu, to opravdu neexistuje nic, co bych vám mohla nabídnout?“

„Nic, slečno Taggartová. Nic na celém světě.“

Otočil se k odchodu. Dagny si poprvé v životě připadala bezmocná a poražená.

„Proč?“ zašeptala, spíše sama pro sebe.

Owen Kellogg se zarazil. Pokrčil rameny a usmál se. Na okamžik se proměnil v živého člověka z masa a kostí a byl to ten nejpodivnější úsměv, jaký kdy Dagny viděla. Zračilo se v něm tajné pobavení a srdcebol a nekonečné hoře. Pak odpověděl: „Kdo je John Galt?“

* * *

Kapitola II – Řetěz

Nejprve se na horizontu objevila hrstka světel. Když se souprava Taggartovy železniční společnosti přiblížila na dohled k Filadelfii, zazářilo ve tmě několik jasných, roztroušených hvězdiček. Zprvu se zdálo, že mezi prázdnými poli vytryskly náhodně a bezúčelně, na to však svítily příliš silně, příliš cílevědomě. Cestující je pozorovali apaticky, bez zájmu.

Jako další se na obzoru zhmotnila černá silueta, sotva rozeznatelná proti nočnímu nebi, a pak velká budova, nedaleko trati. Byla potemnělá, po jejích celoskleněných stěnách se míhal jen jasný pruh vnitřního osvětlení vlaku.

Celý výjev na okamžik přerušila nákladní souprava jedoucí v protisměru, která vehnala do otevřených oken bleskovou povodeň hluku. V náhlé mezeře plošinových vagonů zahlédli cestující v dálce hustou zástavbu pod mdlým, narudlým svitem nebe. Přísvit se rozpínal a smršťoval v nepravidelných stazích, jako by budovy dýchaly.

Když nákladní vlak projel, spatřili pasažéři hranaté budovy zahalené parou. Průsvitnými oblaky se probíjely jasné svazky světla z několika silných reflektorů. Pára byla stejně rudá jako nebe.

Pak se ze tmy vynořilo cosi, co nevypadalo jako budova, nýbrž jako skleněná šachovnicová skořápka zastřešující traverzy, jeřáby a příhradové nosníky jako oslnivá oranžová klenba ztuhlého ohně.

Cestující ohromeně hleděli na nepochopitelnou spletitost krajiny, která připomínala město táhnoucí se do dáli, kypící životem bez viditelné přítomnosti lidí. Viděli věže, které vypadaly jako pokřivené mrakodrapy, mosty visící ve vzduchu zdánlivě bez opory. Viděli, jak se v pevných stěnách otevírají náhlé rány, z nichž prýští tekutý oheň. Viděli, jak se nocí sune šik žhnoucích válců z právě odlitého kovu.

Tu se u trati objevila kancelářská budova. Když vlak projížděl kolem, rozzářilo interiér vagonů velké neonové logo na střeše – REARDEN STEEL.

Jeden z pasažérů, profesor ekonomie, poznamenal ke svému spolucestujícímu: „Jakou zásluhu má prostý jednotlivec na titánských kolektivních úspěších našeho průmyslového věku?“ Další, novinář, si udělal poznámku pro pozdější užití v některém budoucím sloupku: „Hank Rearden je typem člověka, který přilepí svou vizitku na vše, čeho se dotkne. Zajisté si každý domyslí sám, co to vypovídá o charakteru toho muže.“

Vlak se dál valil tmou, když tu zpoza vysoké stavby vyšlehl k nebi horký vzdech. Cestující ani neotočili hlavu. Další várka lité oceli nebyla událostí, která by podle všeobecného mínění stála za pozornost.

Byla to však první várka první objednávky Reardenova kovu.

Muži, kteří měli u výpusti tavicí pece zrovna směnu, při pohledu na nový kov užasli. Tenký pramínek zářil ryzí bílou barvou poledního slunce. Ke stropu hutě se dmula oblaka černé páry protkaná karmínovými žilkami. Z pece v křečovitých záškubech prýštily gejzíry jisker, jako krev z rozříznuté tepny. Ve vzduchu trhaném na cáry se zrcadlil běsnící oheň, vířily a tančily v něm rudé skvrny lítého požáru. Zdálo se, že lidmi zbudovaná klec tu výheň dlouho neudrží, že se ten žár každou chvíli propálí ven a stráví sloupy a nosníky a jeřáby nad sebou. Samotný tekutý kov však nevykazoval jedinou známku násilí. Tvořil dlouhou bílou stužku, hebkou jako satén a zářivou jako srdečný úsměv. Tekl klidně a poslušně mezi dvěma křehkými břehy keramické výpusti, načež padal šest metrů do licí pánve o nosnosti dvou set tun. Nad potůčkem plynul souběžný pramínek jiskřivých hvězd, které vyskakovaly z hladké, klidné hladiny, delikátní jako krajky a nevinné jako dětské prskavky.

Jen při bližším pohledu by si člověk všiml, že bílý satén kolotá varem. Tu a tam z něj vystříklo pár rozžhavených kapek, které po dopadu na udusanou zem okamžitě vzplanuly a začaly chladnout.

Dvě stě tun tekutého kovu, pevnějšího než ocel, o teplotě dvou tisíc stupňů by dokázalo vmžiku vypařit všechny muže, kteří pracovali u výpusti, a celou budovu huti s nimi. Leč každý centimetr jeho pouti, každý kilogram jeho tlaku a obsah každé jeho molekuly byl hlídán a řízen vědomou vůlí, která jej vyvíjela deset dlouhých let.

Blikavý přísvit hutní pece střídavě osvětloval a skrýval tvář muže, který stál opřený o sloup ve vzdáleném koutě haly a celý výjev upřeně pozoroval. Klínovitý odlesk ohně na okamžik ozářil jeho oči, připomínající kuličky bledého modrého ledu, pak černou pavučinu kovového sloupu za ním a šedavě blond vlasy, pak opasek jeho balonového pláště a nakonec ruce v kapsách. Muž byl hubený a vysoký, nad své okolí vždy vyčníval. Jeho tváři vévodily výrazné lícní kosti a pár hlubokých vrásek. Ty však nebyly dílem věku, muž je měl snad odjakživa. Ve dvaceti díky nim vypadal starý a nyní v pětačtyřiceti zase mladý.

Druzí mu snad již od dětství tvrdili, že jeho tvář je ošklivá, protože je nepoddajná, a krutá, protože je nehybná. S kamenným výrazem muž pozoroval i odlévání nového kovu. Jmenoval se Hank Rearden.

Kov dostoupil až k okraji pánve a přetekl přes něj s domýšlivou hýřivostí. Oslnivě bílé pramínky se v okamžení zbarvily dohněda a záhy se proměnily na černé rampouchy ztuhlého kovu. Po chvíli se začaly odlupovat. Struska se vrstvila v hrubých hnědých vrásách připomínajících zemskou kůru. V nejsilnějších místech se otevíraly krátery, ze kterých vytékal stále kolotající bílý kov.

Reardenovi proplul nad hlavou muž v kabině jeřábu. Jednou rukou rutinně zatáhl za páku, k zemi se snesly ocelové háky na řetězech, podebraly držadla licí pánve, zvedly ji zlehka jako konvici mléka – a dvě stě tun kovu se rozletělo vzduchem k řadě prázdných forem.

Hank Rearden se opřel zády o sloup a zavřel oči. Cítil, jak železná struktura vibruje rachotivým motorem jeřábu. Je hotovo, pomyslel si.

Zahlédl ho jeden z dělníků a vědoucně se zazubil, jako spoluúčastník velkolepé oslavy, který ví, proč tady dnes onen vysoký blondýn stojí. Rearden se na něj také usmál; byl to jediný hold, který mu dnes někdo vzdal. Pak vyrazil zpátky ke své pracovně, znovu s kamenným výrazem ve tváři.

Bylo již velmi pozdě, když Hank Rearden odešel z kanceláře a zamířil pěšky domů. Čekala ho několikakilometrová procházka prázdnou krajinou, on však dostal chuť se projít, aniž by věděl proč.

Kráčel s jednou rukou v kapse, prsty sevřené kolem náramku, miniaturního řetězu z Reardenova kovu. Rearden jej tu a tam promnul, přejel prsty po jeho hladkém povrchu. Deset let mu trvalo, než ho vyrobil. Deset let, pomyslel si, je dlouhá doba. Cesta před ním byla temná, lemovaná vysokými topoly. Rearden vzhlédl a spatřil koruny stromů na pozadí hvězdného nebe. Zkroucené a suché listí již cítilo tíhu země.

V oknech domů roztroušených po krajině blikala drobná světla, která však cestě jako by jen přidávala na osamělosti.

Hank Rearden se nikdy necítil osamělý, snad jen když byl šťastný. Za chůze se občas ohlédl přes rameno na rudý svit nebe nad hutí. Na oněch deset let již nemyslel. Dnes z nich zůstal jen pocit, pro který Rearden neměl jméno; věděl jen, že je tichý a slavnostně vážný. Ten pocit byl konečným součtem a on již nemusel znovu přepočítávat jeho dílčí části. Ty si však přesto uvědomoval – večery, které strávil u žhnoucích pecí v laboratoři hutě či ve své domácí dílně, noci, kdy se hrbil nad listy papíru popsanými výpočty a vzorci, které zas a znovu hněvivě trhal na cáry, dny, kdy mladí výzkumníci, ze kterých sestávala jeho nepočetná vybraná skupinka asistentů, čekali na příkazy jako vojáci připravení k beznadějné bitvě, jako spolubojovníci, kteří již vyčerpali všechen svůj důmysl a nyní jen stojí, stále odhodlaně, leč mlčky, a ve vzduchu nad nimi visí nevyřčená věta: „Pane Reardene, to se nemůže povést.“ Ten pocit obnášel obědy a večeře, od kterých jej odtrhl náhlý nápad, který musel ihned rozvést a vyzkoušet, na kterém pracoval měsíce, jen aby ho pak smetl ze stolu coby další slepou uličku; soukromé chvilky uloupené konferencím, podpisům smluv, povinnostem šéfa nejlepší ocelárny v zemi, uloupené téměř provinile, jako pro tajnou lásku. Obnášel onu jedinou myšlenku, která se jako nehybná přímka táhla celými deseti lety vývoje, jako podtón všech jeho činů a vjemů, onu vizi, která se mu vznášela před očima, když se díval na městskou zástavbu, na železniční koleje, na světlo v okně vzdáleného statku, na nůž v rukou krásné ženy, která krájí ovoce na banketu – vize slitiny překonávající ocel po všech stránkách, kovu, který by byl vůči oceli tím, čím je ocel vůči železu. Obnášel okamžiky sebetrýzně, když zavrhl další nadějný nápad či vzorek, kdy si nepřipouštěl únavu, kdy se nechtěl poddat jakýmkoli pocitům, kdy se neúprosně bičoval mantrou „něco tomu chybí… pořád tomu něco chybí“ a kdy ho kupředu hnala jen víra, že jeho vize je dosažitelná. A pak den, kdy konečně dospěl k cíli a výsledek nazval Reardenův kov. To všechno se rozžhavilo doběla, roztavilo a splynulo ve slitinu zvláštního, tichého pocitu, při kterém se Rearden usmál na potemnělou okolní krajinu a pomyslel si: proč i štěstí může bolet?

Po chvíli si uvědomil, že o minulosti přemítá tak, jako by některé dávné dny přeskočily do budoucnosti, jako by požadovaly, aby je znovu prožil. On se na ně zprvu nechtěl ani podívat; nostalgií pohrdal, pokládal ji za bezúčelnou neřest. Pak ale pochopil, že dnes večer jeho vzpomínky vzdávají hold onomu kousku kovu v jeho kapse. A tak je přece vzal na vědomí.

Připomněl si den, kdy stál na skalní římse a cítil, jak mu ze spánku až na krk teče pramínek potu. Bylo mu čtrnáct a byl to jeho první pracovní den v železnorudném dole v Minnesotě. V hrudi jej nesnesitelně pálilo a on dýchal jen silou vůle. Stál a v duchu si spílal, protože se zařekl, že se nepoddá únavě. Po chvíli se vrátil k práci; rozhodl se, že bolest na hrudi není pádný důvod k přestávce. A vzpomněl si i na den, kdy stál ve své kanceláři a shlížel na důl, kterého se toho rána stal vlastníkem. Bylo mu třicet let. To, co se událo mezitím, bylo nepodstatné, stejně jako bolest na hrudi. Pracoval v dolech, v hutích, v ocelárnách na severu a pomalu se sunul k vytčenému cíli. Z oněch zaměstnání si vybavoval pouze to, že jeho spolupracovníci jako by nikdy nevěděli, co si počít, zatímco on to věděl vždy. Říkal si tehdy, proč jen tolik dolů končí s těžbou? I ten jeho spěl k bankrotu, než jej koupil. Pozoroval skalní římsy v dáli. Nad branou na konci silnice vztyčovali horníci novou ceduli: REARDEN ORE.

Vzpomněl si na onen večer, kdy seděl shrbený nad pracovním stolem ve své kanceláři.

Bylo již pozdě a všichni dávno odešli, a tak si mohl položit hlavu na předloktí beze svědků. Byl unavený. Jako by závodil proti vlastnímu tělu a veškerá únava minulých let, kterou odmítal brát v potaz, ho najednou dohnala a přimáčkla ke stolu. Necítil nic, pouze touhu se nehýbat. Na pocity neměl sílu – dokonce ani na utrpení. Spálil již všechno, co v něm ke spálení bylo. Vykřesal již tolik jisker a zažehl tolik pochodní… napadlo ho, jestli některá z nich zapálí na oplátku zase jeho, když to nyní tak potřebuje, když se nedokáže ani postavit na nohy. Napadlo jej, kdo ho vlastně zažehl na počátku a co v něm celou tu dobu ten oheň udržovalo. A vtom zvedl hlavu.

Pomalu, s největším úsilím, jaké kdy v životě vynaložil, přinutil své tělo sednout si zpříma a podepřít se jednou roztřesenou rukou. Tu otázku si již nikdy podruhé nepoložil.

Připomněl si den, kdy stál na kopci a shlížel na umouněnou, bezútěšnou krajinu, která bývala ocelárnou. Dřívější majitelé ji dávno zavřeli a opustili. Hank Rearden ji koupil předešlé noci. Vanul silný vítr a šedivými oblaky prosvítalo zvláštní světlo. V něm Rearden viděl rudohnědou rez jako zaschlou krev na ramenech obřích jeřábů a zářivě zelený plevel, který se jako dobře živený kanibal sytil na hromadách rozbitého skla kolem prázdných skladišť a výrobních hal. U brány v dáli postávaly černé siluety lidí. Byli to nezaměstnaní muži přebývající v rozpadlých barabiznách, které bývaly prosperujícím městem.

Stáli tiše, pozorovali nablýskaný vůz, který Rearden nechal před branou hutě, a přemýšleli, jestli muž na kopci je ten Hank Rearden, o kterém si všichni povídají, a jestli je pravda, že huť znovu uvádí do provozu. „Dějinný cyklus výroby oceli v Pensylvánii bezpochyby spěje ke konci,“ psaly jedny noviny, „a odborníci se shodují, že Reardenovo dobrodružství v ocelářském průmyslu nebude mít dlouhého trvání. Možná se již brzy nadějeme velkolepého konce velkolepého Henryho Reardena.“ To bylo před deseti lety. Vítr, který dnes Rearden cítil ve tváři, mu připomínal vítr, který vanul tehdy. Znovu se ohlédl přes rameno. Huť dál vydechovala k nebi rudý svit, výjev stejně životodárný jako východ slunce. Taková byla Reardenova zastavení, stanice, k nimž dorazil a pokračoval dál. Žádné větší podrobnosti uplynulých let si nepamatoval. Byly rozmazané, jako krajina při pohledu z rychlíku.

Ať už byly jakékoli, pomyslel si, navzdory vší únavě a agonii, stály za to, protože jejich prostřednictvím dospěl až k dnešnímu dni, k okamžiku, kdy pece vydaly první várku první objednávky Reardenova kovu, ze kterého se stanou kolejnice pro Taggart Transcontinental.

Znovu promnul náramek v kapse. Nechal ho vyrobit z první várky pro svou manželku. Když se ho však dotkl, náhle si uvědomil, že při tom myslel spíše na abstrakci zvanou „manželka“ než na ženu, kterou si vzal.

Píchl ho osten lítosti, že se s náramkem vůbec obtěžoval, hned se však v duchu pokáral. Zakroutil hlavou. Teď nebyla vhodná chvíle na staré pochyby. Měl pocit, že by dnes odpustil komukoli cokoli, neboť štěstí bylo nejúčinnějším činidlem duševní očisty. Byl si jist, že všichni lidé na celém světě mu dnes večer přejí vše nejlepší. Chtěl někoho potkat, stanout před prvním cizím člověkem, bezbranný a otevřený, a říct: „Podívej se na mě.“ Lidé, pomyslel si, žízní po pohledu na štěstí, jako po něm odjakživa žíznil on sám; po chvilce úlevy od toho šedého břemene utrpení, které se zdálo tak nevysvětlitelné a zbytečné. Hank Rearden nikdy nepochopil, proč by lidé měli být nešťastní.

Potemnělá cesta sotva znatelně stoupala na vrcholek kopce. Rearden se zastavil a otočil se. Z rudého přísvitu zbýval jen úzký proužek, daleko na západě. Nad ním, drobná a mnoho kilometrů vzdálená, visela na černé obloze písmena neonového loga: REARDEN STEEL. Rearden se napřímil, jako před soudcovskou stolicí. Pomyslel na to, že v temnotě dnešní noci svítí i další neonové nápisy, po celé zemi: REARDEN ORE – REARDEN COAL – REARDEN LIMESTONE, jeho železnorudný a uhelný důl a vápencový lom. Pomyslel na dny dávno minulé a zalitoval, že nad ně nemůže zavěsit nápis REARDENŮV ŽIVOT.

Prudce se otočil a pokračoval v chůzi. Když se přiblížil na dohled svému domu, uvědomil si, že zpomaluje a z jeho povznesené nálady se cosi vytrácí. Pocítil mdlou, nevítanou nechuť vstoupit dovnitř. Ne, pomyslel si, dnes večer ne, dnes večer všichni pochopí. Nikdy však nevěděl, nikdy nebyl s to formulovat, co přesně by měli všichni pochopit.

Spatřil světlo v oknech obývacího pokoje. Dům stál na kopci, zvedal se před ním jako velká bílá masa. Vypadal nahý, měl pouze pár polokoloniálních sloupů coby jediný zdráhavý ústupek dekoraci. Působil neveselým dojmem nahoty, která nestojí za pohled.

Nebyl si jistý, jestli si ho manželka všimla, když vstoupil do obývacího pokoje. Seděla u krbu, hovořila a svá slova podtrhovala ladnými pohyby paže. Hank Rearden zaznamenal drobné zaváhání v jejím hlase a pomyslel si, že ho konečně zaslechla, ona se však neohlédla a její věty plynuly hladce dál: „…já jen že kulturního člověka zkrátka nudí údajné zázraky ryze materiálního důvtipu,“ pravila. „Odmítá se nechat rozvášnit debatou o potrubním vedení.“

Pak konečně otočila hlavu, pohlédla na Reardena stojícího ve stínu na protější straně dlouhého pokoje a půvabně rozpřáhla paže, jako dva labutí krky.

„Ale, miláčku,“ prohlásila jasným, pobaveným tónem, „není na návrat domů příliš brzy? To už jsi seškrábal všechnu strusku, vycídil všechny dmyšny?“

Nato se k němu otočili i ostatní – jeho matka, bratr Philip a starý rodinný přítel Paul Larkin.

„Omlouvám se,“ odvětil Rearden. „Vím, že jdu pozdě.“

„Neomlouvej se,“ odsekla jeho matka. „Mohl jsi zatelefonovat.“ Rearden na ni pohlédl; matně mu něco připomněla.

„Slíbils, že se vrátíš na večeři.“

„Ano, to je pravda, slíbil. Odpusť. Ale dnes večer jsme odlévali…“ Odmlčel se. Nevěděl, co mu zabránilo vyřknout to jediné, co sem přišel říci. Dodal jen: „Já jen… zapomněl.“

„Ano, právě to má matka na mysli,“ ozval se Philip.

„Ále, dejte mu chvilku čas, ať se nejprve zorientuje, vždyť on je duchem stále v huti,“ prohlásila živě jeho manželka. „Svlékni si kabát, Henry.“

Paul Larkin na něj hleděl oddanýma očima nesmělého psa. „Ahoj, Paule,“ pozdravil Rearden. „Kdy jsi přišel?“

„Já? Skočil jsem na rychlík pět třicet pět z New Yorku.“ Larkin se usmál samou vděčností za tu pozornost.

„Problémy?“

„Kdo dnes nemá problémy?“ Larkinův úsměv se z vděčného změnil na rezignovaný, na znamení toho, že šlo o řečnickou otázku. „Ale ne, žádné zvláštní problémy tentokrát. Jen mě napadlo, že se na tebe přijedu podívat.“

Hankova žena se zasmála. „Tos jej zklamal, Paule.“ Otočila se na Reardena. „Mluví z tebe komplex méněcennosti, nebo nadřazenosti? Myslíš si, že by tě nikdo nenavštívil jen tak, nebo že si bez tebe nikdo neporadí?“

Rearden měl na jazyku hněvivé odseknutí, jeho žena se však na něj usmívala, jako by šlo o prostý, povídavý vtípek. A protože on nedokázal vést hovor, ve kterém slova znamenají něco jiného, než jak jsou vyřčena, raději neodpověděl.

Lillian Reardenová byla obecně pokládána za krásnou ženu. Měla vysokou, ladnou postavu, jež vypadala obzvlášť půvabně ve splývavých šatech s vysokým pasem v empírovém stylu, které Lillian nosila s takovou oblibou. Její skvostný profil jako by patřil ke stejné dějinné epoše. Její ryzí, hrdé křivky a zářivé světle hnědé vlnité vlasy, nošené prostě, klasicky, slibovaly čistou, císařskou krásu. Když se však otočila čelem, zažili lidé menší šok a zklamání.

Její tvář krásná nebyla. Kazily ji oči – matně bledé, ani šedé, ani hnědé, neživotně prázdné a bezvýrazné. Rearden si často říkal, jak je možné, že Lillian vypadá pořád tak živá a veselá, a přitom v její tváři není po nějaké radosti ani stopy.

„My už se přeci párkrát viděli, drahý,“ odpověděla na jeho tichý, hodnotící pohled. „I když se zdá, že si tím nejsi dvakrát jistý.“

„Večeřel jsi vůbec, Henry?“ zeptala se jeho matka s vyčítavou netrpělivostí v hlase, jako by ji jeho prázdný žaludek osobně pohoršoval.

„Ano… ne… nemám hlad.“

„Tak já zazvoním na kuchaře, ať…“

„Ne, matko, teď ne. Nechej to být.“

„To mě na tobě odjakživa trápilo ze všeho nejvíc.“ Nedívala se na něj, jen odříkávala slova do prostoru. „Nemá smysl se pro tebe namáhat, vůbec to neoceníš. Nikdy jsem tě nedokázala přemluvit, aby ses najedl, jak se sluší a patří.“

„Henry, ty to s tou prací přeháníš,“ nechal se slyšet Philip. „To nemůže být zdravé.“

Rearden se zasmál. „Ale mě to baví.“

„To si jen nalháváš. Je to druh neurózy, abys věděl. Když se člověk utápí v práci, snaží se od něčeho utéct. Měl by sis najít nějakého koníčka.“

„Prokristapána, Phile!“ zvolal Hank a hned zalitoval podrážděnosti ve svém hlase.

Philip byl odjakživa neduživý, ačkoli lékaři nikdy neobjevili žádnou konkrétní poruchu v jeho nepevném, vytáhlém těle. Bylo mu osmatřicet let, ale jeho chronická únava často vedla druhé k mylnému úsudku, že je starší než Henry.

„Měl by ses naučit trochu si užívat,“ stál na svém Philip. „Jinak se z tebe stane úzkoprsý suchar posedlý jedinou činností. Měl bys vystoupit ze své malé soukromé ulity a prohlédnout si svět. Jestli budeš takto pokračovat dál, celý život ti proteče mezi prsty.“

Rearden v sobě potlačil hněv; řekl si, že takto jeho bratr zkrátka projevuje péči o druhé, že by se proto na něj neměl zlobit. Všichni se mu snažili dát najevo, že o něho mají starost, on si jen přál, aby to nebylo kvůli jeho práci.

„Já měl dnes báječný den, Phile,“ odvětil s úsměvem. Teprve po chvíli ho napadlo, proč se ho jen Philip nezeptal, co ho tak potěšilo.

Přál si, aby alespoň jeden z nich projevil zájem. Jen obtížně se soustředil. V mysli mu stále zářila představa tekoucího kovu a vše ostatní se v tom jasu ztrácelo.

„Mohl jsi zatelefonovat, ale já s tím stejně nepočítala. Na to tě znám příliš dlouho.“ To promluvila jeho matka. Rearden se otočil – matka se na něho dívala ublíženým pohledem vyjadřujícím dlouho snášenou trpělivost bezbranného.

„Dnes s námi povečeřela paní Beechamová,“ řekla vyčítavě.

„Cože?“

„Paní Beechamová. Má známá paní Beechamová.“

„Ano?“

„Vždyť jsem ti o ní říkala, a to nejednou, jenže ty mě nikdy neposloucháš. Paní Beechamová se tolik těšila, že se s tebou setká, krátce po večeři však musela odejít, nemohla na tebe čekat do noci. Paní Beechamová je velmi zaměstnaná žena. Tolik ti chtěla povyprávět o naší báječné práci ve farní škole, o kurzech obrábění kovu a o nádherných kulových klikách z tepaného železa, které vlastnoručně vyrábějí děti z chudinské čtvrti.“

Rearden musel vynaložit veškeré sebeovládání, aby odpověděl klidně a vyrovnaně: „Je mi líto, že jsem tě zklamal, matko.“

„Jaképak líto, prosím tě. Mohls tady být, kdybys alespoň trochu chtěl. Kdy tys ale naposled vyhověl komukoli kromě sebe? Vůbec tě nezajímá, jak žijeme, co děláme. Platíš účty a to nám má stačit, že ano? Peníze! Nic jiného neznáš. A nic jiného nám ani nedáváš. Kdy jsi nám naposled věnoval svůj čas?“

Pokud tím chtěla říct, že jí schází, pomyslel si Rearden, pak to znamenalo mateřskou lásku, a v takovém případě nebylo správné, že se ho při jejích slovech zmocnil těžký, kalný pocit, který raději držel v sobě a mlčel, aby jeho hlas neprozradil, že tím pocitem je znechucení.

„Jsme pro tebe vzduch,“ pokračovala jeho matka, napůl jedovatě, napůl prosebně. „Lillian s tebou dnes potřebovala probrat velmi důležitý problém, já jí ale řekla, ať na tebe nečeká, že to nemá smysl.“

„Ale máti, to přeci není vůbec důležité,“ ozvala se Lillian. „Přinejmenším ne pro Henryho.“

Rearden se na ni otočil. Stál uprostřed místnosti, pořád ve svém baloňáku, jako lapený v nereálném výjevu, který se ne a ne vrátit do reality.

„Vůbec to není důležité,“ pokračovala Lillian vesele. Rearden nepoznal, zda jí v hlase zní skromnost, nebo pýcha. „Nejde o obchod, ani o práci. Je to čistě nekomerční záležitost.“

„Oč jde?“

„Jen o takovou menší oslavu.“

„Oslavu?“

„Nemusíš se bát, neplánuju ji na zítřejší večer. Vím, že máš spoustu práce. Měla by se uskutečnit za tři měsíce ode dneška a já chci, aby to byla velkolepá, mimořádná událost. Můžeš mi slíbit, že ten den budeš doma, a ne v Minnesotě nebo Coloradu nebo Kalifornii?“

Dívala se přitom na něho poněkud zvláštně, mluvila příliš nenuceně a příliš naléhavě zároveň, její úsměv napínal meze nevinnosti a svědčil o skrytém trumfovém esu.

„Tři měsíce ode dneška?“ přeptal se Rearden. „Vždyť dobře víš, že se nemůžu nikdy zaručit, že mě nějaká neodkladná povinnost nevyžene z města.“

„Ale ovšem! Co kdybych si však s tebou sjednala formální schůzku, s velkým předstihem, jako kterýkoli ředitel železnice či automobilky nebo prodejce šrotu – tedy chci říct vyřazeného kovu? Povídá se o tobě, že jsi nikdy nezmeškal pracovní schůzku. Samozřejmě si můžeš zvolit takový den, který se ti hodí.“ Vzhlížela k němu zpod skloněného čela a z jejího pohledu vyzařovalo jakési nepostižitelné ženské kouzlo. Pak dodala s malinko přehnanou nenuceností a obezřetností: „Zatím počítám s desátým prosincem, ale pokud ti bude vyhovovat spíše devátého nebo jedenáctého…“

„To je jedno.“

„Desátého prosince máme výročí svatby, Henry,“ řekla Lillian tiše.

Všichni upřeně sledovali jeho tvář. Pokud však čekali provinilý výraz, dočkali se jen lehkého pobavení. Lillian to jistě nezamýšlela jako past, pomyslel si Rearden, protože z ní mohl tak snadno vyklouznout – stačilo jen popřít, že zapomněl. Rearden věděl, že jejich svazek je její jedinou zbraní a že Lillian se oním návrhem jen pokusila vystavit zkoušce jeho city, a zároveň se vyznat ze svých, aniž by přitom ztratila tvář. On si ve společenských setkáních neliboval, zatímco Lillian ano. Pro něho večírek neznamenal nic; z jejího pohledu byl však tou největší poctou, jakou mohla jemu a jejich manželství vzdát. Její záměr si zaslouží uznání, pomyslel si Rearden, třebaže nesdílejí stejné zájmy, třebaže si ani nebyl jistý, zda o nějaké její pocty ještě vůbec stojí. Musí ji nechat zvítězit, uvědomil si, protože se mu vydala na milost. Obdařil ji otevřeným, upřímným úsměvem na stvrzení jejího vítězství. „Dobrá, Lillian,“ odpověděl. „Slibuji, že desátého prosince večer budu doma.“

„Děkuji, drahý.“ Její úsměv byl nečitelný, záhadný. Rearden si pomyslel, proč mu na okamžik přišlo, že jeho odpověď všechny zklamala.

Pokud mu Lillian stále věřila, pokud její cit k němu stále žil, pak jí oplatí stejnou, slíbil si. Musel to říct. Slova byla čočkou, která zaostřuje mysl, a on dnes večer netoužil říct nic tolik jako: „Je mi líto, že jdu pozdě, Lillian, ale dnes jsme odlévali první várku Reardenova kovu.“

Na okamžik se rozhostilo ticho. Pak Philip prohlásil: „Hm, to je fajn.“

Ostatní mlčeli.

Hank Rearden vsunul ruku do kapsy. Když se dotkl náramku, realita toho vjemu zastínila vše ostatní. Zmocnil se ho stejný pocit jako ve chvíli, kdy mu před očima padal pramínek bílého kovu do licí pánve.

„Přinesl jsem ti dárek, Lillian.“

Když jí pustil řetízek do klína, neuvědomoval si, že při tom stojí zpříma a že gesto jeho paže je gestem křižáka, který se vrací z tažení a nabízí své milované trofej.

Lillian Reardenová uchopila náramek mezi ukazováček a prostředníček a zvedla ho ke světlu. Články řetězu byly těžké, hrubě opracované a samotný kov se leskl zvláštním zelenomodrým odstínem.

„Co je to?“ zeptala se.

„První předmět vyrobený z první várky první objednávky Reardenova kovu.“

„Chceš tím říct,“ protáhla Lillian, „že má stejnou cenu jako kus železniční kolejnice?“

Odpovědí jí byl jen Henryho bezvýrazný pohled.

Lillian náramkem zacinkala, zvláštní kov v elektrickém světle zajiskřil. „Henry, to je ale úžasný dárek! Jak originální! Budu senzací newyorské smetánky – žena, která nosí šperky ze stejného materiálu, jako jsou mostní nosníky, motory náklaďáků, kuchyňské sporáky, psací stroje a – cos to o tom kovu tehdy ještě povídal, drahý? – rendlíky na polévku?“

„Bože můj, Henry, ty jsi ale ješita!“ zvolal Philip.

Lillian se zasmála. „On je jen sentimentální. Jako všichni muži. Ale drahý, já si toho opravdu cením. Projevils snahu a to se počítá.“

„Projevil akorát čirou sobeckost,“ nechala se slyšet Reardenova matka. „Jiný by ženě přinesl náramek s diamanty, protože by věděl, že jde především o její potěchu, ne jeho. Ale Henry si představuje, že toho nového plechu si musí více než diamantů cenit i všichni ostatní, jen protože jej vyrobil on. Takový je už od pěti let – nejnamyšlenější spratek, jakého svět viděl – a já už tehdy věděla, že z něj vyroste nejsobečtější tvor na celé boží zemi.“

„Ale kdepak, je to od něj milé,“ postavila se za něj Lillian. „Kouzelné.“ Pustila náramek na stůl, vstala, objala Henryho kolem krku, postavila se na špičky a políbila jej na tvář: „Děkuji, drahý.“

Rearden se nepohnul, nesklonil k ní hlavu. Po chvíli se otočil, svlékl si kabát a posadil se ke krbu, stranou od ostatních. Necítil nic, jen nevýslovnou únavu.

Jejich hovor neposlouchal. Matně slyšel, že Lillian se pře, že jej před matkou brání.

„Já ho znám líp než ty,“ namítla jeho matka. „Hank Rearden se nezajímá o lidi, zvířata ani rostliny, kromě těch, které přímo souvisejí s ním a jeho prací. To je celý jeho svět. Udělala jsem, co bylo v mých silách, abych ho naučila skromnosti. Namáhala jsem se celý život, ale marně.“

Hank matce kdysi nabídl, že si může vybrat podle libosti, jak a kde chce žít. Nepochopil tehdy, proč projevila přání bydlet zrovna s ním. Usoudil, že jeho úspěch v podnikání pro ni možná přeci jen něco znamená, a pokud ano, pak je poutá citový svazek, ten jediný, který on uznává. Pokud si jeho matka přeje bydlet v domě svého úspěšného syna, pak ji on neodmítne.

„Je zbytečné snažit se udělat z Henryho světce, matko,“ prohlásil Philip. „Nebylo mu to souzeno.“

„Ale to se mýlíš, Philipe!“ ohradila se za Henryho Lillian. „Velice se mýlíš! Henry má všechny předpoklady světce. A v tom je ta potíž.“ Co od něj vlastně čekají, pomyslel si Rearden, oč jim jde? On po nich nikdy nic nechtěl, to oni se ho drželi, oni na něho vznášeli nárok. A byl to nárok, který sice měl tvář lásky, ale který Rearden snášel hůře než sebevětší nenávist. Opovrhoval bezdůvodnou náklonností, stejně jako opovrhoval nezaslouženým majetkem. Jeho blízcí mu z jakéhosi důvodu projevovali lásku, pohrdali ale vším, kvůli čemu by si on sám přál být milován. Nechápal, jakou reakci od něj v takovém případě čekají – tedy pokud jim vůbec jde o nějakou jeho reakci.

Inu, musí jít, pomyslel si Rearden. Jak jinak si vysvětlit ty věčné stížnosti, ustavičné nářky na jeho údajnou lhostejnost? Proč ta chronická atmosféra podezíravosti, jako by čekali, že Hank každou chvíli raní jejich city? On nikdy neměl potřebu jakkoli jim ubližovat, vždycky ale vnímal jejich defenzivní, vyčítavé chování. Jako by jim ubližovalo všechno, co dělá a říká, jako by už ani nezáleželo na jeho slovech ani činech. Reardenovi se téměř zdálo, že je pobuřuje samotná jeho existence. Nechej těch fantasmagorií, pokáral se v duchu přísně. Ke všem životním hádankám a otázkám se vždycky snažil přistupovat s nekompromisním, nemilosrdným smyslem pro spravedlnost. Svým příbuzným nerozuměl a bez porozumění je nedokázal odsoudit.

Měl je rád? Ne, musel si přiznat. Chtěl je mít rád, to však nebylo totéž. Přál si to v zájmu jakéhosi nedefinovaného potenciálu, který kdysi hledal v každém člověku. Dnes k nim však necítil nic, ani smutek nad ztrátou; nic než neúprosnou, nulovou lhostejnost. Potřeboval přítomnost druhých ve svém životě? Scházela mu ona náklonnost, kterou si přál cítit? Ne, pomyslel si. Scházela mu vůbec někdy? Ano, připustil si, kdysi v mládí. Dnes již nikoli.

Jeho únava nabyla na síle; Rearden si uvědomil, že se nudí.

Ze slušnosti to na sobě nedal znát. Alespoň to málo jim dlužím, pomyslel si. A tak seděl bez hnutí a přemáhal spánek, který se brzy začal projevovat bolestí v celém těle.

Už se mu zavíraly oči, když na hřbetu ruky ucítil dva měkké, vlhké prsty. Paul Larkin si přitáhl křeslo a nakláněl se k němu na znamení soukromého hovoru.

„Mně je jedno, co si o tom myslí ostatní oceláři, Hanku, Reardenův kov je báječný produkt, báječný, přinese ti jmění, jako ostatně vše, čeho se dotkneš.“

„Ano,“ odvětil Rearden, „ano, přinese.“

„Já jen… doufám, že si nenaděláš problémy.“

„Jaké problémy?“

„No, však víš…. v dnešní době… najdou se lidé, kteří… co my víme?… stát se může ledacos…“

„Jaké problémy?“

Larkin seděl shrbeně v objemném křesle a upíral na Reardena své laní, prosebné oči. Jeho nevzrostlá, kyprá postava vždy působila bezbranným, neúplným dojmem, jako kdyby potřeboval ulitu, do níž by se mohl stáhnout při sebelehčím doteku. Jeho úpěnlivý pohled, jeho ztracený, bezradný, tesklivý úsměv však sloužily obdobnému účelu. Ten úsměv byl odzbrojující, jako úsměv chlapce, který se vydává na milost nepochopitelnému vesmíru. Larkinovi bylo třiapadesát let.

„Tvoje tiskové oddělení za moc nestojí, Hanku,“ prohlásil. „Noviny o tobě vždy psaly nelichotivě.“

„No a?“

„Nejsi zrovna populární, Hanku.“

„Moji zákazníci si nestěžují.“

„Tak to nemyslím. Měl by sis najmout schopného mluvčího, který by tě uměl prodat veřejnosti.“

„K čemu? Já prodávám ocel.“

„Chceš mít snad lidi na své straně, ne? Jistě sám víš, že veřejné mínění… má svou sílu.“

„Nemyslím, že lidé nejsou na mé straně. A i kdyby, co na tom záleží?“

„Novináři píšou zásadně proti tobě.“

„Ti mají spoustu času na hlouposti. Já ne.“

„Mně se to nelíbí, Hanku. Není to správné.“

„Co?“

„Co o tobě píšou.“

„A co o mně píšou?“

„Vždyť víš. Že jsi zatvrzelý. Bezohledný. Že ti do řízení tvých podniků nesmí nikdo mluvit. Že tvým jediným cílem v životě je vyrábět ocel a vydělávat peníze.“

„Však to také je mým jediným cílem.“

„Neměl bys to ale říkat nahlas.“

„Proč ne? A co bych měl říkat?“

„Co já vím… Každopádně tvoje podniky…“

„Jsou moje. Nebo ne?“

„To ano, ale… neměl bys to lidem připomínat tak bez obalu… Víš, jak to dneska chodí… Lidé si myslí, že jsi asociál.“

„Mně je jedno, co si myslí.“

Paul Larkin si povzdechl.

„Co je s tebou, Paule? Oč ti jde?“

„O nic… nic zvláštního. Já jen že člověk nikdy neví, co se dneska může stát… Člověk musí být opatrný…“

Rearden se tiše zasmál. „Snad si o mě neděláš starost?“

„Jsem přeci tvůj přítel, Hanku. Tvůj kamarád. Vždyť víš, jak tě obdivuju.“

Paul Larkin neměl nikdy v životě štěstí. Nic, oč se kdy pokusil, se mu nijak zvlášť nepovedlo. V ničem nikdy ani vyloženě nevynikl, ani vyloženě neselhal. Byl podnikatel, žádná činnost mu však nikdy nevydržela dlouho. V dané chvíli zápasil o přežití skromného výrobce důlního zařízení.

K Reardenovi se upnul před mnoha lety a od té doby mu projevoval neskonalý obdiv. Zprvu ho požádal o radu, poté párkrát o půjčku. Nikoli však často, nikdy si nepůjčoval nadměrně a pokaždé všechno vrátil, třebaže ne vždy včas. Podobal se chudokrevnému člověku, který čerpá životodárnou energii z pouhého pohledu na kolegu překypujícího nezkrotnou vitalitou.

Když tak Rearden sledoval Larkinovo snažení, napadalo jej totéž co při pohledu na mravence vlekoucí sirku – jak těžké je to pro něj a jak snadné pro mne. A tak mu radil, věnoval mu pozornost a taktní, trpělivý zájem, kdykoli mohl.

„Jsem tvůj kamarád, Hanku.“

Rearden na něj tázavě pohlédl.

Larkin odvrátil zrak, jako by vedl nějakou vnitřní debatu. Po chvíli se opatrně zeptal: „Jak se daří tvému člověku ve Washingtonu?“

„Asi dobře.“

„Neměl bys to podceňovat. Je to důležité.“ Znovu pohlédl na Reardena a zopakoval s naléhavým důrazem, jako by plnil strastiplnou morální povinnost: „Hanku, je to velmi důležité.“

„Zřejmě ano.“

„Hlavně to jsem ti dnes přijel říct.“

„Nějaký zvláštní důvod?“

Larkin se zamyslel a podle všeho usoudil, že svou povinnost splnil. „Ne,“ zavrtěl hlavou.

Rearden by nejraději změnil téma. Věděl, že bez někoho, kdo by jej chránil před zákonodárci, se neobejde. Takové lidi zaměstnávali všichni průmyslníci. On však této stránce svého podnikání nikdy nevěnoval velkou pozornost; nikdy nedokázal sám sebe přesvědčit, že je nutná. Vždycky, když se nad ní zamyslel, zmocnila se ho jakási nevysvětlitelná nechuť. Podobné úvahy ho jednak nudily a jednak na ně neměl čas.

„Potíž je v tom, Paule,“ zauvažoval Rearden nahlas, „že ti, kdo tuhle práci dělají, jsou taková sebranka.“

Larkin odvrátil zrak. „Takový je život.“

„Ať se propadnu, jestli tomu rozumím. Proč to tak musí být? Co se to děje se světem?“

Larkin smutně pokrčil rameny. „Nač klást zbytečné otázky? Jak hluboké je moře? Jak vysoké je nebe? Kdo je John Galt?“

Rearden se ve svém křesle napřímil. „Ne,“ řekl ostře. „K takové odevzdanosti není žádný důvod.“

Postavil se. Rozhovor s Larkinem mu vyhnal veškerou únavu z těla. Vzepjal se v něm náhlý vzdor, potřeba dobýt zpět a upevnit si svůj pohled na existenci, znovu rozdmýchat ono přesvědčení, které ho povznášelo na duchu, když se dnes vracel z práce, a kterému jako by nyní hrozilo jakési bezejmenné nebezpečí.

Přecházel sem a tam a cítil, jak se mu vrací síla. Podíval se na svou rodinu.

Všichni, včetně jeho matky, vypadali jako zmatené, nešťastné děti, a on se choval pošetile, když jim v duchu vyčítal jejich neschopnost. Ta totiž vyvěrala z bezradnosti, nikoli zloby. To on se jim musí naučit rozumět, uvědomil si, protože jim toho může tolik dát a protože jim nebylo dáno pochopit, jak radostná, bezmezná energie ho žene kupředu.

Díval se na své příbuzné na protější straně pokoje. Jeho matka a Philip byli zabráni do napohled dychtivé debaty, on ale poznal, že ve skutečnosti nejde o dychtivost, nýbrž o nervozitu. Philip seděl v nízkém křesle s propnutými zády, opřený jen o lopatky, jako by tou nepohodlnou pozicí trestal přihlížející.

„Co se děje, Phile?“ přistoupil k němu Rearden. „Vypadáš přetaženě.“

„Dnešek byl náročný,“ zahučel Philip.

„Nejsi jediný, kdo pracuje tvrdě,“ připomněla Hankovi matka. „Ostatní mají také starosti, i když zrovna neřeší miliardové, supertranskontinentální problémy jako ty.“

„To jsem rád. Vždycky jsem si přál, aby si Phil našel nějaký zájem.“

„Rád? Chceš říct, že tě těší, jak ti bratr chřadne před očima? Přijde ti to zábavné, že ano? Já si to myslela.“

„Kdepak, matko. Chci mu pomoct.“

„Nemusíš mu pomáhat. Nemusíš si nás vůbec všímat.“

Hank nikdy nevěděl, co jeho bratr vlastně dělá nebo touží dělat. Zaplatil mu vysokoškolské vzdělání, Philip se však nikdy nedokázal rozhodnout pro nějaký konkrétní cíl. S mužem, který nehledal žádné užitečné zaměstnání, nebylo podle Hankova mínění něco v pořádku, nehodlal však bratrovi nutit vlastní měřítka. Jeho finanční podporu si mohl dovolit, související náklady mu sotva stály za pozornost. Jen ať se v klidu rozmyslí, říkal si dlouhá léta, ať si zvolí kariéru bez napětí a tlaku, jaký s sebou nese starost o obživu.

„Cos tedy dnes dělal, Phile?“ zeptal se trpělivě.

„Stejně tě to nezajímá.“

„Ale zajímá. Jinak bych se neptal.“

„Objel jsem dvacet různých lidí, sjezdil jsem celý okres, od Reddingu po Wilmington.“

„Kvůli čemu jsi je navštívil?“

„Sháním finanční podporu pro Přátele globálního pokroku.“

Hank Rearden neměl nikdy přehled o četných organizacích, k nimž se jeho bratr zrovna hlásil, ani příliš jasno o jejich aktivitách. Vzpomněl si však, že o této konkrétní Philip mlhavě hovořil posledních šest měsíců.

Zdálo se, že pořádá jakési bezplatné přednášky o psychologii, folkové hudbě a družstevním zemědělství. Rearden podobnými skupinami opovrhoval a neměl zájem o nějaké bližší podrobnosti. Zůstal tedy zticha.

Philip však dodal i bez pobízení: „Potřebujeme deset tisíc dolarů na životně důležitý program. Jenže shánět dnes peníze, to je úkol pro mučedníka. V lidech už nezbyla ani špetka sociálního cítění. Když si vybavím ty břichaté zazobance, které jsem dnes umlouval… Každý z nich co chvíli utratí větší částku za nějaký marnivý vrtoch, ale já z nich nedokázal vymáčknout ani pár stovek. Tihle lidé nemají žádný smysl pro morální povinnost, kdepak… Čemu se směješ?“ prskl ostře. Hank stál naproti němu a zubil se na celé kolo.

Bylo to tak dětinsky okaté, tak bezradně nemotorné: naznačení a urážka, vyřčené spolu. Bylo by tak snadné oplatit mu stejnou – a byl by to pro Phila tvrdý políček, protože v jeho případě by ona urážka byla pravdivá – Hank se však k tomu nedokázal přimět. Ten pošetilec si bezpochyby uvědomil, že se mi vydal na milost, že mi odkryl slabé místo, pomyslel si, takže ani nemusím zasadit ránu. Bude to ta nejlepší odpověď, která Philipovi dozajista neunikne.

Jak zoufalý život musí vést, že se dokáže tak dokonale znemožnit?

A vtom ho napadlo, že by mohl prolomit bratrovu zuboženost jednou provždy, uštědřit mu příjemný šok, nečekané naplnění beznadějné touhy. Pomyslel si: co je mi do toho, po čem Philip touží? Je to jeho věc, stejně jako mou touhou byl Reardenův kov. Zjevně to však pro něj znamená totéž, co Reardenův kov pro mne, a tak ať je alespoň jednou šťastný, třeba se z toho poučí. Neřekl jsem snad, že štěstí je činidlem duševní očisty? Dnes večer ostatně slavím, tak ať z toho Philip také něco má. Pro něho to bude tak mnoho a pro mne tak málo.

„Philipe,“ usmál se na svého bratra, „zavolej zítra do mé kanceláře slečně Ivesové. Bude pro tebe mít přichystaný šek na deset tisíc dolarů.“

Philip na něho jen bezvýrazně hleděl. Hank neviděl ani šok, ani radost, jen prázdný, skelný pohled.

„Aha,“ řekl Philip, a pak dodal: „Velmi si toho vážíme.“

V hlase mu nezněla žádná emoce, dokonce ani prostá chamtivost.

Rearden již nerozuměl ani svým vlastním pocitům. Připadalo mu, jako by se v něm hroutilo cosi těžkého a prázdného, cítil váhu a prázdnotu zároveň. Věděl, že je to zklamání, nechápal však, proč je tak šedé a odpudivé.

„Je to od tebe opravdu milé,“ pronesl Philip suše. „Překvapils mě. Zrovna od tebe bych to nečekal.“

„Copak nic nechápeš, Phile?“ zašvitořila obzvlášť melodickým hlasem Lillian. „Henry dnes odléval svůj kov.“ Otočila se na manžela. „Vyhlásíme dnešek státním svátkem, drahý?“

„Umíš ukázat i lidskou tvář, Henry,“ pochválila ho matka, hned však dodala: „Ale ne dost často.“

Hank stál nad svým bratrem a pozoroval ho, jako by na něco čekal.

Philip odvrátil zrak, a pak k Hankovi vzhlédl a zadíval se mu do očí, jako by ho také zamyšleně studoval.

„Tobě ve skutečnosti vůbec nejde o pomoc sociálně znevýhodněným, že ne?“ Hank nevěřil svým uším, že ve Philipově hlase slyší výčitku.

„Ne, Phile, ani v nejmenším. Já jen chtěl, abys byl šťastný.“

„Ty peníze ale nejsou pro mě. Já je nesháním ze zištného důvodu. O nějaký můj vlastní, sobecký zájem tady vůbec nejde.“ Prohlásil to studeně, s povýšenou jistotou mravokárce.

Hank Rearden se od něho odvrátil. Zmocnila se ho náhlá nenávist, nikoli však proto, že by Philipova slova byla pokrytecká, nýbrž protože byla pravdivá. Philip je myslel vážně.

„Mimochodem, Henry,“ dodal ještě Philip, „nebude ti vadit, když slečnu Ivesovou požádám, aby mi ty peníze vyplatila v hotovosti?“ Rearden se k němu znovu otočil, s tázavým výrazem ve tváři. „Abys rozuměl, Přátelé globálního pokroku jsou velmi progresivní skupina a vždy veřejně hlásali, že zosobňuješ ten nejčernější prvek sociálního úpadku v celé zemi. Jistě chápeš, že by nám nebylo příjemné vést tě na seznamu přispěvatelů; někdo by nás mohl nařknout, že jsme na výplatní pásce Hanka Reardena.“

Hank měl chuť vrazit Philipovi políček. Nakonec jej však přemohl téměř nesnesitelný odpor a on jen zavřel oči.

„Dobrá,“ odpověděl tiše. „Dostaneš to v hotovosti.“

Odkráčel k nejvzdálenějšímu oknu v místnosti a zahleděl se na přísvit ocelárny v dáli.

Slyšel, jak na něj volá Paul Larkin: „Zatraceně, Hanku, neměls mu ty peníze dávat!“

Nato se ozval Lillianin hlas, studený a pobavený: „To se ale mýlíš, Paule, velice se mýlíš! Jak by k tomu přišla Henryho ješitnost, kdyby neměl komu tu a tam hodit nějakou tu almužnu? Jak by k tomu přišla jeho síla, kdyby nemohl ovládat slabší? Co by si počal, kdyby si nás nevydržoval jako své vazaly? Já mu ale nic nevyčítám, opravdu ne, taková je už lidská přirozenost.“

Uchopila kovový náramek, zvedla ho ke světlu elektrické lampy a chvíli se dívala, jak pableskuje.

„Řetěz,“ prohlásila nakonec. „Jak příhodné, nemyslíte? Řetěz, kterým nás všechny poutá jako nevolníky.“

* * *

Kapitola III – Vrchnost a spodina

Strop byl těžký a nízký a lidé se při chůzi museli hrbit, jako by je váha kamenné klenby tiskla k zemi. Kruhové boxy potažené tmavě rudou kůží byly vsazené přímo do kamenných zdí, rozdrolených stářím a vlhkem. Nebyla tady žádná okna, pouze prohlubně ve zdivu, z nichž vyrážely paprsky namodralého světla, mrtvolný bledý přísvit hodný spíše nouzového osvětlení při výpadku proudu. Do podniku se scházelo po úzkém schodišti, které jako by se stáčelo do nejhlubšího podzemí. Byl to nejdražší bar v New Yorku a stál na střeše mrakodrapu.

U stolu seděli čtyři muži. Třebaže se nacházeli šedesát pater nad ulicemi města, nemluvili hlasitě a otevřeně jako lidé těšící se svobodě výšky a prostoru, nýbrž šeptali jako spiklenci ve sklepě.

„Podmínky a okolnosti, Jime,“ povzdechl si Orren Boyle. „Podmínky a okolnosti, které zkrátka člověk neovlivní. Výrobu těch kolejnic jsme měli důkladně rozvrženou a naplánovanou, nastaly však nepředvídatelné potíže, kterým nikdo nemohl předejít. Kéž bys nám býval dal šanci, Jime.“

„Nejednota,“ pokýval hlavou James Taggart, „je patrně základní příčinou všech společenských problémů. Moje sestra se těší jistému vlivu u jisté části našich akcionářů. Jejich rozvratná taktika tu a tam slaví úspěch.“

„Moje slova, Jime. Nejednota, v tom je ta potíž. Jsem bytostně přesvědčen, že v naší komplexní průmyslové společnosti může uspět jen takový podnik, který je ochoten sdílet břímě těžkostí ostatních podniků.“

Taggart usrkl svého drinku a postavil ho zpět na stůl. „Toho barmana by měli vyrazit,“ zabručel.

„Vezmi si kupříkladu Associated Steel,“ pokračoval Boyle. „Máme nejmodernější ocelárnu v zemi a nejlepší organizaci. To mi přijde jako neoddiskutovatelný fakt, koneckonců jsme loni obdrželi cenu za průmyslovou efektivnost magazínu Globe. Můžu tedy s klidným svědomím prohlásit, že děláme, co je v našich silách. Nikdo nám nemůže nic vyčítat. Bohužel, situace s železem je celonárodní problém, s tím nic nenaděláme. Ruda je zkrátka nedostatkové zboží, Jime.“

Taggart jen zamlkle seděl a opíral se o stůl doširoka roztaženými lokty. Stůl byl nepříjemně malý a on svým třem kolegům citelně ubíral na pohodlí, ti však na jeho výsadu nereptali.

„Rudu už dnes nesežene vůbec nikdo,“ postěžoval si Boyle. „Však víš, přirozené vyčerpávání dolů, opotřebovávání důlního vybavení, nedostatek materiálu, potíže s dopravou a další nevyhnutelné okolnosti.“

„Hutní průmysl se hroutí a bere s sebou i výrobce důlního zařízení,“ povzdychl si Paul Larkin.

„Je dokázáno, že všechny soukromé společnosti jsou závislé na sobě navzájem,“ prohlásil Orren Boyle. „Každý by proto měl sdílet břemeno potíží všech ostatních.“

„V tom si myslím, že máte pravdu,“ prohodil Wesley Mouch. Jenže Wesley Mouch nestál nikomu za pozornost.

„Mým cílem,“ pokračoval Orren Boyle, „je zachování principu svobodného hospodářství. Dnes se má všeobecně za to, že volný trh prochází těžkou zkouškou. Pokud neprokáže svou společenskou užitečnost a nepřevezme svůj díl sociální zodpovědnosti, nebudou ho lidé nadále trpět. Neosvojí-li si ducha veřejné angažovanosti, jsou jeho dny sečteny, to mi věřte.“

Orren Boyle před pěti lety doslova spadl z nebe a od té chvíle se ocital pravidelně na předních stránkách celostátních magazínů. Začínal se dvěma sty tisíci vlastního kapitálu plus dvěma sty miliony státního úvěru. Dnes stál v čele obřího koncernu, který mezitím pohltil řadu menších firem. To, jak Boyle s oblibou říkal, je jasným důkazem, že individuální schopnosti mají stále šanci na úspěch.

„Jediným ospravedlnitelným důvodem existence soukromého vlastnictví,“ prohlásil, „je služba veřejnosti.“

„O tom myslím nemůže být pochyb,“ přisvědčil Wesley Mouch.

Orren Boyle hlasitě polkl doušek kořalky. Byl to rozložitý muž a při řeči rozmáchle gestikuloval. Všechno na něm bylo hlasité a plné života, až na oči, které připomínaly malé černé škvírky.

„Jime,“ řekl, „zdá se mi, že Reardenův kov je kolosální podfuk.“

„Mhm,“ zahučel Taggart.

„Prý neexistuje jediný expert, který by mu vydal dobrozdání.“

„Ne, ani jeden.“

„My zdokonalujeme kolejnice už celé generace a zvyšujeme jejich váhu. Je pravda, že kolejnice z Reardenova kovu budou lehčí než ta nejlacinější ocel?“

„Je,“ přikývl Taggart. „Budou lehčí.“

„To je ovšem absurdní, Jime! Fyzikálně nemožné! Z tohohle chceš postavit jednu z hlavních a nejvytíženějších tratí v zemi?“

„No jo.“

„Vždyť si jen koleduješ o katastrofu.“

„Ne já. Moje sestra.“

Taggart pomalu točil stopkou své skleničky mezi palcem a ukazovákem.

Rozhostilo se ticho.

„Národní asociace kovozpracujícího průmyslu,“ ozval se po chvíli Orren Boyle, „přijala návrh ustanovit komisi, která bude mít za úkol prostudovat Reardenův kov a posoudit, jestli nepředstavuje veřejné ohrožení.“

„To je myslím moudré,“ nechal se slyšet Wesley Mouch.

„Když všichni souhlasí,“ Taggartův hlas náhle nabyl na pronikavosti, „když jsou lidé jednotní, jak se jim může jediný opovážlivec stavět na odpor? Jakým právem? Může mi to někdo vysvětlit – jakým právem?“

Boyle na něj vrhl postranní pohled, jenže ve zšeřelém baru mu neviděl do tváře; rozeznával jen bledou namodralou šmouhu.

„Když pomyslíme na přírodní bohatství v čase kritického nedostatku,“ prohlásil tiše, „když pomyslíme na nerostné suroviny, kterými se mrhá v zájmu soukromého experimentu, když pomyslíme na rudu…“

Zmlkl v půli věty. Znovu zalétl pohledem k Taggartovi. Ten si zjevně uvědomoval, že Boyle čeká na jeho reakci, a nastalé ticho s rozkoší protahoval.

„Jime, veřejnost má na odpovědném nakládání se surovinami, jako je například železná ruda, klíčový zájem. Lidé nebudou nečinně přihlížet sobeckému plýtvání asociálního jedince. Soukromý majetek je koneckonců pouze majetkem spravovaným ku prospěchu společnosti jako celku.“

Taggart na Boyla pohlédl a usmál se. Byl to úsměv výmluvný, který jako by napovídal, že v následujících slovech se skrývá odpověď na Boylovu nevyřčenou otázku: „Nápoje, které tady podávají, jsou pěkné patoky. Asi je to cena, kterou platíme za to, že se tu nemusíme mačkat s kdejakou spodinou. Měli by ovšem pochopit, že mají co do činění se znalci. A já jelikož platím, chci za své peníze odpovídající zboží v odpovídajícím čase.“

Boyle neodpověděl, jen se zatvářil rozmrzele. „Poslyš, Jime…“ začal ztěžka.

Taggart se usmál. „Ano? Poslouchám.“

„Jime, jistě se shodneme, že není nic pustošivějšího než monopol.“

„Ano,“ odvětil Taggart, „na jedné straně. Na straně druhé stojí anarchie bezohledné konkurence.“

„Tak tak. Svatá pravda. Žádoucí je, podle mého názoru, zlatá střední cesta. Proto soudím, že je přímo povinností společnosti zbavit se obou extrémů, není-liž pravda?“

„Ano,“ přisvědčil Taggart. „Je.“

„Vezmi si situaci v těžbě železné rudy. Národní produkce klesá závratným tempem. Hrozí zánik celého ocelářského průmyslu. Ocelárny krachují po celé zemi, jedna za druhou. Jen jedna jediná má to štěstí, že se jí zatím nedotýká všeobecná recese. Ocel doslova chrlí a dodržuje termíny. Kdo z ní ale tyje? Pouze její majitel a nikdo jiný. Je to podle tebe fér?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Taggart, „není to fér.“

„Většina z nás nemá svůj vlastní železnorudný důl. Jak máme konkurovat někomu, kdo si přivlastnil kus boží přírody? Není pak divu, že Rearden umí dodat ocel kdykoli a v jakémkoli množství, zatímco my se musíme doprošovat a čekat a dívat se, jak přicházíme o zákazníky a krachujeme. Je snad ve veřejném zájmu, aby jeden muž zlikvidoval celé průmyslové odvětví?“

„Ne,“ řekl Taggart,“ není.“

„Jak já to vidím, státní politika by měla být nastavená tak, aby měl každý možnost získat férový příděl železné rudy. V úvahu by se měla brát budoucnost našeho odvětví jako celku. Souhlasíš se mnou?“

„Souhlasím.“

Boyle si povzdychl a pak opatrně prohlásil. „Jenže ve Washingtonu je zřejmě nouze o lidi, kteří by měli pochopení pro pokrokovou hospodářskou politiku.“

Taggart pomalu odpověděl: „Jsou tam. Není jich mnoho a nejsou snadno k nalezení, ale jsou tam. Možná si s nimi promluvím.“

Boyle zvedl sklenku a vyprázdnil ji na ex, jako by konečně dostal odpověď, na kterou čekal.

„Poslyš, Orrene, když už jsme u těch pokrokových politik,“ začal Taggart, „zeptej se sám sebe, jestli v době nedostatku dopravních kapacit, kdy tolik železnic krachuje a celé okresy se ocitají bez dopravní obslužnosti, jestli je ve veřejném zájmu trpět nehospodárnou duplicitu služeb a destruktivní, bezohlednou konkurenci nováčků v regionech, kde mají zavedené společnosti historickou prioritu.“

„Inu,“ usmál se Boyle potěšeně, „to je jistě zajímavá otázka. Možná ji předložím pár známým z Národního svazu železničních dopravců.“

„Přátelství,“ prohlásil Taggart nezávazným, abstraktním tónem, „je cennější než zlato.“

Tu se nečekaně otočil na Larkina. „Nemyslíš, Paule?“

„No… samozřejmě,“ vykoktal Larkin užasle. „To bezesporu.“

„Já spoléhám na to tvoje.“

„He?“

„Že spoléhám na tvoje přátelství.“

Všichni jako by pochopili, proč Larkin neodpověděl okamžitě. Zdálo se, že se nahrbil ještě blíže stolu. „Pokud budeme všichni táhnout za jeden provaz, nepřijde nikdo k újmě!“ zvolal náhle, s nepřípadným zoufalstvím v hlase. Pak si všiml, že ho Taggart pozoruje, a úpěnlivě dodal: „Moc bych si přál, aby nikdo nepřišel k újmě.“

„To je asociální uvažování,“ protáhl líně Taggart. „Lidé, kteří se bojí obětí, nemají co mluvit o veřejném zájmu.“

„Já však ctím nezadržitelný chod historie,“ ohradil se Larkin. „Vím, co je dějinná nutnost.“

„Dobře,“ zabručel Taggart.

„Nikdo přeci nečeká, že se vzepřu celosvětovému trendu, že ne?“

Larkin jako by naléhavě prosil, svou prosbu však neadresoval nikomu konkrétnímu.

„Že ne?“

„Nikoli, pane Larkine,“ odpověděl konečně Wesley Mouch. „Já i vy můžeme mít čisté svědomí, pokud…“

Larkin prudce, téměř křečovitě trhl hlavou a odvrátil zrak, jako by se na Mouche nemohl ani podívat.

„Jak ses měl v Mexiku, Orrene?“ zahlaholil náhle Taggart bezstarostně. Všichni jako by poznali, že cíl jejich setkání byl splněn a že pochopili všechno, co pochopit měli.

„Báječná země, tohle Mexiko,“ odvětil Boyle žoviálně. „Velmi inspirativní a podnětná. Až na ten příšerný systém potravin na příděl. Z toho jejich jídla mi bylo zle. Všichni si ale vyhrnuli rukávy a snaží se ze všech sil, aby svou zemi znovu postavili na nohy.“

„Jaká je dole situace?“

„Vynikající, řekl bych, doslova vynikající. V dané chvíli mají sice jisté… No každopádně se soustředí především na budoucnost, a to je hlavní. Mexická lidová republika má před sebou zářnou budoucnost. Za pár let nás předstihnou úplně ve všem.“

„Byl ses podívat na sansebastiánské doly?“

Všichni čtyři muži u stolu se napřímili a ztuhli. Všichni investovali do sansebastiánských dolů nemalé peníze.

Boyle se na okamžik odmlčel, a tak jeho hlas zaburácel nečekaně hlasitě, když konečně odpověděl: „Ovšem, samozřejmě, na ty jsem se těšil nejvíc.“

„A?“

„A co?“

„Jaká je situace?“

„Skvělá. Znamenitá. V té hoře se musí skrývat snad největší ložisko mědi na světě!“

„A děje se tam něco?“

„V životě jsem neviděl rušnější pracoviště.“

„A čeho se ten ruch týká?“

„Inu, to víš, té hispánské hatmatilce aby čert rozuměl. Každopádně tam mají plné ruce práce.“

„Vypozoroval jsi nějaké… problémy?“

„Problémy? Rozhodně ne v San Sebastiánu. Je to soukromý podnik, poslední v Mexiku, to nejspíš leccos vysvětluje.“

„Orrene,“ řekl Taggart důrazněji, „co je pravdy na těch zvěstech, že sansebastiánské doly mají být znárodněny?“

„Pomluvy,“ odplivl si Boyle, „špinavé, jedovaté pomluvy. Vím to jistě. Večeřel jsem s ministrem kultury a obědval se zbytkem vlády.“

„Nezodpovědná šuškanda by se měla zakázat zákonem,“ zavrčel Taggart. „Dáme si ještě drink?“

Mávl podrážděně na vrchního. V tmavém koutě místnosti se choulil malý bar, za kterým stál bez pohnutí postarší barman. Když ho někdo zavolal, zamířil ke stolu až pohrdavě pomalu. V popisu práce měl sloužit odpočinku a zábavě svých hostů, choval se však jako zahořklý šarlatán, kterého provinilost nutí pečovat o choré pacienty.

Čtyři muži u stolku seděli mlčky, dokud jim vrchní nepřinesl nápoje. Sklenky, které rozestavil na stůl, připomínaly v šeru čtyři namodralé světélkující skvrnky, jako čtyři slabé plamínky plynového sporáku. Taggart zvedl svou sklenku a náhle se usmál.

„Připijme si na oběti dějinné nutnosti,“ řekl a podíval se na Larkina.

Na okamžik zavládlo ticho. V dobře osvětlené místnosti by došlo k souboji dvou upřených pohledů, zde však oba muži hleděli jen do potemnělých očních důlků toho druhého. Pak se Larkin také chopil sklenky. „Je to moje oslava, chlapci,“ prohlásil Jim, když všichni dopili.

Nějakou chvíli neměl nikdo co říci, načež Boyle prohlásil s neskrývanou zvědavostí: „Poslyš, Jime, chtěl jsem se zeptat, co se to ksakru děje s osobní dopravou na sansebastiánské trati?“

„Co tím myslíš? Co je s ní?“

„No nevím, ale jezdit jen s jednou soupravou denně, to je…“

„Jednou denně?“

„…to je dost bídná služba, to ti povím. A ty vagony! Tys musel zdědit snad od svého praděda a ten je taky určitě nešetřil. A odkud jsi u všech čertů splašil tu lokomotivu na dřevo?“

„Na dřevo?“

„No ano, na dřevo. Takovou jsem v životě neviděl, snad jen na dobových fotkách. Ze kterého muzea jsi ji tam dolů přitáhl? Netvař se, že o tom nevíš, jen mi pěkně pověz, co se děje.“

„Jistěže o tom vím,“ vyhrkl Taggart. „Jen jsem… jen jsme ten týden měli výpadek hnacích vozidel. Nové lokomotivy máme objednané, došlo akorát k menšímu zpoždění – však víš, jaké problémy teď mají výrobci lokomotiv. Je to jen přechodné opatření.“

„Ovšem,“ přikývl Boyle. „S výpadky člověk nic nenadělá. Každopádně musím říct, že větším kostitřasem jsem v životě nejel. Málem mi vypadaly vlasy.“

Trvalo několik minut, než si všichni uvědomili, že Taggart stále neodpověděl.

Zdálo se, že dumá nad nějakým vlastním problémem. Když pak náhle, bez omluvy vstal, vstali i ostatní, jako na příkaz.

„Bylo mi potěšením, Jime,“ usmál se nuceně Larkin. „Tak se rodí velké projekty, u sklenky s přáteli.“

„Společenské reformy postupují pomalu,“ prohlásil Taggart studeně. „Člověk musí být opatrný a trpělivý.“ Tu se vůbec poprvé obrátil na Wesleyho Mouche.

„Na tobě se mi líbí, Mouchi, že toho moc nenamluvíš.“

Wesley Mouch byl Reardenův muž ve Washingtonu.

Na nebi stále vychládaly poslední paprsky zapadajícího slunce, když Taggart s Boylem vyšli společně na ulici. Ten náhlý přechod je trochu zarazil – v šeru střešního baru jako by zapomněli, že ještě není půlnoc. Na pozadí temnící oblohy se vypínala silueta vysoké budovy, ostrá a rovná jako pozdvižený meč. V dálce za ní visel obří kalendář.

Taggart si proti chladu ulice rozmrzele zvedl límec kabátu a zapnul si ho až ke krku. Do kanceláře se mu toho večera již nechtělo, věděl však, že si musí promluvit se svou sestrou.

„…před námi obtížná cesta, Jime,“ říkal zrovna Boyle, „velmi obtížná, plná nástrah a těžkostí, jenže v sázce je toho tolik…“

„Všechno bude záviset,“ odvětil James Taggart pomalu, „na lidech, na kterých všechno stojí. To bude třeba zjistit – na kom všechno stojí.“

* * *

Dagny Taggartové bylo devět, když se rozhodla, že jednoho dne bude řídit Taggart Transcontinental. Slíbila si to, když stála sama v kolejišti a hleděla na dvě ocelové přímky, které se v dáli setkávaly v jednom bodě. Cítila jakési povýšené uspokojení nad tím, jak se koleje prořezávají lesem. Mezi prastarými stromy, jejichž těžké větve se skláněly ke svěžímu zelenému podrostu a osamoceným stonkům divokých květin, na první pohled neměly co pohledávat, ale přesto zde byly. Ocelové přímky se leskly ve slunci a černé pražce připomínaly příčle žebříku, po němž bude muset Dagny vystoupat.

Nebylo to náhlé rozhodnutí, pouze stvrzující pečeť toho, co věděla již dávno. Od prvního vědomého dne jejich dětství existovalo mezi ní a Eddiem nevyřčené porozumění, jako slib, který není potřeba výslovně skládat; že zasvětí svůj život železnici.

Svůj bezprostřední svět vždy vnímala s jakousi znuděnou lhostejností, stejně jako svoje vrstevníky a dospělé. Brala to jako politováníhodnou nehodu, kterou bude muset nějaký čas trpělivě snášet, že je lapená mezi nevýslovně nudnými lidmi. Jednoho dne koutkem oka letmo zahlédla jiný svět a od té chvíle ho již nepustila z hlavy. Byl to svět vlaků, mostů, telegrafních vedení a signálních světel pomrkávajících ve tmě. Musela čekat, až do něj vyroste.

Nikdy se nepídila po vysvětlení, proč má ráda zrovna vlaky, věděla jen, že jde o emoci, k níž druzí nemají obdobu, na niž neznají odpověď. Stejnou emoci cítila ve škole na hodinách matematiky, jediného předmětu, který ji bavil. Byla to rozkoš z řešení problémů, opovážlivý pocit nepřemožitelnosti pokaždé, když stanula před výzvou a vzápětí ji bez námahy smetla se stolu, a dychtivost podstoupit další, těžší zkoušku. Zároveň cítila rostoucí úctu ke svému protivníkovi, vědnímu oboru tak ryzímu, tak striktnímu, tak zářivě racionálnímu. Když studovala matematiku, říkala si, zcela prostě a zároveň: „Jak je báječné, že lidé něco takového vynašli“ a „Jak je úžasné, že mi to tak jde“. Mísil se v ní radostný obdiv a nadšení z vlastních schopností. A její cit pro železnici byl podobný – zbožňovala dovednost projektantů a inženýrů, důvtip jejich čisté, logické mysli, zbožňovala je s tajným úsměvem, který jim vzkazoval: „Jednoho dne vás předhoním.“ Potloukala se kolem kolejí a dep jako pokorný student, její pokora však měla nádech budoucí hrdosti, spravedlivé a zasloužené.

„Jsi nesnesitelně namyšlená.“ To byla jedna ze dvou vět, které v dětství slýchala velmi často, třebaže se svými schopnostmi nikdy nechlubila. Ta druhá zněla: „Jsi sobec.“ Mnohokrát se zeptala, co tím tazatel myslí, odpovědi se však nikdy nedočkala. Dívala se na dospělé a nechápala, proč si představují, že v ní vzbudí provinilost tak neurčitým obviněním.

Bylo jí dvanáct, když se svěřila Eddiemu Willersovi, že až vyroste, bude řídit železniční společnost. A sotva překročila patnáctku, když si uvědomila, že ženy v čele železničních společností nestojí a že by lidé mohli protestovat. K čertu s nimi, pomyslela si ale vzápětí, a už se k té myšlence nikdy nevrátila.

K Taggart Transcontinentalu nastoupila v šestnácti.

Její otec to povolil. Dceřina žádost ho pobavila a vzbudila v něm i špetku zvědavosti. Prvních pár let Dagny pracovala jako noční spojovatelka na malé venkovské stanici a přes den studovala na technické univerzitě.

Ve stejném roce započal svou železniční kariéru i James Taggart – bylo mu tehdy jednadvacet a nastoupil do tiskového oddělení.

Dagnin vzestup hierarchií Taggart Transcontinentalu byl rychlý a hladký. Vykonávala zodpovědné funkce, protože jiní kandidáti nebyli. Talentovaní lidé se sice ve firmě tu a tam vyskytovali, rok od roku však byli vzácnější. Její nadřízení jako by se báli uplatňovat své pravomoci. Většinu pracovní doby trávili vymýšlením způsobů, jak se vyhnout zodpovědnosti, a tak práci rozdělovala Dagny a zaměstnanci ji poslouchali.

Na každé příčce hierarchického žebříčku dělala Dagny příslušnou práci dávno před tím, než dostala odpovídající funkci. Bylo to pro ni jako procházet prázdnými místnostmi. Nikdo jí nestál v cestě, nikdo však její postup ani neschvaloval.

Zdálo, že otec nad její kariérou žasne a že je na ni hrdý, nikdy však neřekl ani slovo, a kdykoli se na ni podíval, jak sedí za stolem v kanceláři, měl v očích smutek. Umřel, když jí bylo devětadvacet. „Tuhle železnici vždy řídil Taggart,“ bylo to poslední, co od něho slyšela. Svá slova doprovodil zvláštním pohledem, kterým jako by jí vzdával hold a zároveň vyjadřoval soucit.

Kontrolní balík akcií odkázal Jamesi Taggartovi. Ten se stal generálním ředitelem ve čtyřiatřiceti. Dagny počítala s tím, že ho představenstvo zvolí, nikdy však nepochopila, proč tak učinilo s takovou dychtivostí. Členové vedení mluvili o tradici, tvrdili, že ředitelem byl vždy nejstarší syn Taggartova rodu, ruku však pro něho zvedli ze stejného důvodu, jako lidé pověrčivě klepou na dřevo – jako by zažehnávali stejný druh obavy. Mluvili o jeho talentu „prezentovat železniční dopravu v dobrém světle“, o jeho „přátelských vztazích s tiskem“, o jeho „orientaci ve Washingtonu“. James skutečně projevoval pozoruhodné umění vemluvit se do přízně zákonodárců.

Naproti tomu Dagny ani netušila, co taková schopnost „orientace ve Washingtonu“ vlastně obnáší. Zdálo se však, že je potřebná, a tak o ní přestala dumat s tím, že na světě je spousta prací, které jsou nevábné, a přesto nutné, jako třeba čištění kanálů. Někdo to zkrátka dělat musel a Jamese to podle všeho bavilo.

Dagny o nejvyšší funkci nikdy neusilovala, ji zajímala pouze provozní divize. Kdykoli vyrazila do terénu, staří železničáři, kteří Jima nenáviděli, jí říkali: „Tuhle železnici bude vždycky řídit Taggart,“ a přitom se na ni dívali stejně jako tehdy její otec. Při sporech s Jimem se vždy uklidňovala tím, že její bratr není dostatečně chytrý, aby mohl společnosti nějak fatálně ublížit, a že ona bude vždy stát po jeho boku, aby všechny menší škody napravila.

Když v šestnácti poprvé usedla ke svému dispečerskému pultu a sledovala, jak se venku míhají osvětlená okna vagonů, pomyslela si, že tohle je její svět, že tady je doma. Od té doby však pochopila, že tomu tak není. Protivník, se kterým byla nucena bojovat, nebyl hoden jejího úsilí. Nesváděla čestný souboj s přesilou, která by vzbuzovala respekt, nýbrž s neschopností, s šedivou bavlněnou houní, měkkou a beztvarou, která ničemu a nikomu nevzdorovala, ale přesto jí překážela. Dagny stála zcela bezradná před otázkou, jak je něco takového možné. Nedokázala si to vysvětlit.

Pouze několik prvních let si musela tu a tam v duchu zakřičet. Ve svém okolí toužila alespoň po špetce kvalifikovanosti, jediné jiskřičce čisté, tvrdé, oslnivé způsobilosti. Občas ji přepadaly návaly mučivé touhy po příteli či nepříteli, který by ji předčil. Vždycky ale záhy přešly. Měla spoustu práce. Nemohla si dovolit cítit bolest, ne příliš často.

Jamesovým prvním krokem na cestě, na kterou svou společnost navedl, byla výstavba sansebastiánské trati. O tu se přičinila řada lidí, pro Dagny však bylo jedno jméno vepsáno do štítu celého projektu, jméno, které přesvítilo všechna ostatní, kdykoli ho zahlédla. Táhlo se napříč pěti lety usilovného snažení, napříč kilometry proplýtvaných kolejí, napříč nekonečnými výkazy ztrát jako červený pramínek vytékající z rány, která se ne a ne zahojit. A stálo také na telegrafních páskách všech akciových burz, které ještě na světě zbývaly, mihotalo se v rudém přísvitu na komínech měděných hutí, vyjímalo se na předních stránkách novin, v nadpisech skandálních článků, na starobylých pergamenech se seznamy staletých šlechtických rodů. Třpytilo se na kartičkách vetknutých do pugétů v budoárech dam tří různých světadílů.

Francisco d’Anconia.

Ve třiadvaceti letech, kdy zdědil svůj majetek, proslul Francisco d’Anconia coby světový král mědi. Dnes, v šestatřiceti, byl známý coby nejbohatší a s přehledem nejmarnivější flamendr planety. Byl posledním potomkem jedné z nejurozenějších argentinských dynastií. Vlastnil dobytčí farmy, kávové plantáže a většinu měděných dolů v Chile. Vlastnil polovinu Jižní Ameriky a k tomu, jako drobné, nejrůznější podniky po celých Spojených státech.

Když Francisco d’Anconia najednou koupil kilometry pustého pohoří v Mexiku, okamžitě se rozkřiklo, že objevil nová ložiska mědi. Francisco nemusel ke koupi akcií svého nového podniku nikoho přemlouvat – investoři se k němu hrnuli v zástupech a on si vybíral jen ty, kterým chtěl prokázat laskavost. Povídalo se o něm, že má fenomenální talent na finance, že se nikdy nezúčastnil transakce, ve které by neměl navrch. Své pohádkové bohatství dál zvětšoval každým obchodem, který uzavřel, každým podnikatelským krokem, ke kterému se odhodlal. Ti, kdo jej haněli ze všech nejhlasitěji, byli první, kdo naskočili na jeho vlak směřující k další zlaté žíle. James Taggart, Orren Boyle a jejich přátelé patřili k nejvýznamnějším akcionářům projektu, kterému dal Francisco d’Anconia název Sansebastiánské doly.

Dagny nikdy nevypátrala, jaké vlivy přiměly jejího bratra vybudovat zbrusu novou trať z Texasu do divočiny San Sebastiánu. Napadlo ji, že to nejspíše neví ani on sám – James Taggart, jako pole bez větrolamu, byl otevřený všem představitelným vzdušným proudům, jejichž výsledný směr určovala nejspíše náhoda. Několik členů představenstva vůči projektu protestovalo. Společnost potřebovala prostředky na rekonstrukci trati Rio Norte, a obojí si dovolit nemohla. Jenže v ředitelském křesle nyní seděl James Taggart. Psal se první rok jeho úřadování. Nakonec vyhrál.

Mexická lidová republika ochotně svolila ke spolupráci a podepsala s Jamesem smlouvu garantující Taggart Transcontinentalu vlastnictví trati na dvě stě let dopředu – v zemi, kde neexistovalo soukromé vlastnictví. Francisco d’Anconia obdržel stejnou garanci na své doly.

Dagny proti výstavbě nové trati bojovala ze všech sil, orodovala u každého, kdo jí byl ochoten naslouchat. Jenže tehdy byla jen asistentkou v provozní divizi, příliš mladá, bez pravomocí, a tak jí nenaslouchal vůbec nikdo.

Od té chvíle až dodnes nebyla schopna porozumět pohnutkám těch, kdo o výstavbě sansebastiánské trati rozhodli. Když seděla coby bezbranný divák, zástupce menšiny, na jednom ze zasedání představenstva, cítila ve vzduchu, v každém argumentu, zvláštní vyhýbavost, jako by skutečný důvod jejich rozhodnutí zůstal nevyřčen, jako by ho znali všichni kromě ní.

Mluvili o budoucím významu obchodních vztahů s Mexikem, o vydatném veletoku nákladní dopravy, o nezanedbatelných příjmech pro výhradního přepravce nevyčerpatelných zásob mědi. Svá tvrzení podkládali výčtem dosavadních úspěchů Francisca d’Anconii. Nezazněla žádná mineralogická fakta o sansebastiánském pohoří, protože téměř žádná nebyla k dispozici. Informace, které d’Anconia poskytl tisku, byly velice povšechné. Leč členové představenstva jako by ani žádná fakta nepotřebovali.

Zdlouhavě řečnili o bídě prostých Mexičanů a o jejich zoufalé potřebě železniční přepravy. „Nikdo jim nikdy nepodal pomocnou ruku.“ „Je naší povinností přispět k rozvoji znevýhodněného národa. Každá země, podle mého názoru, je strážcem svých sousedů.“

Dagny seděla a poslouchala a myslela na trati, které bude muset Taggart Transcontinental opustit. Příjmy obrovské železniční společnosti zvolna klesaly již mnoho let. Myslela na hrozivé náklady na opravy, na trestuhodně zanedbanou infrastrukturu po celé zemi.

Přístup vedení k údržbě měl k systematickému řešení daleko. Podobal se spíše hře s kouskem gumy, kterou lze neustále natahovat, vždy jen o kousek, leč vytrvale.

„Mexičané jsou podle mého názoru velmi svědomití lidé. Ke dnu je táhne pouze jejich zaostalá ekonomika. Jak mohou doufat v industrializaci země, když jim nikdo nepodá pomocnou ruku?“ „Při zvažování budoucích investic bychom měli, podle mého názoru, vzít v potaz také lidskou stránku, nikoli jen tu čistě materiální.“

Dagny si vzpomněla na lokomotivu, která ležela v příkopu u trati Rio Norte, protože jí praskla přechodová spojka. Vybavila si oněch pět dní, kdy se veškerá doprava na Rio Norte zastavila, protože se zhroutila opěrná zeď a koleje zasypaly tuny kamení.

„A protože člověk musí vždy pomyslet na dobro svých bližních, než pomyslí na to své, soudím, že národ by měl myslet nejprve na své sousedy, a pak až na sebe.“

Dagny pomyslela na nováčka jménem Ellis Wyatt, který na sebe v té době poprvé upoutal pozornost veřejnosti, neboť z jeho podnikání vzešel první pramínek budoucího gejzíru zboží a služeb, který vytryskl z umírajících ulic Colorada. Trať Rio Norte spěla k definitivnímu kolapsu zrovna v době, kdy byla potřebná její plná kapacita.

„Materiální hledisko není vším. Je třeba vzít v potaz i nehmotné ideály.“ „Přiznávám, že se hanbím, když pomyslím na to, že my se zde těšíme privilegiu rozsáhlé železniční sítě, zatímco mexický lid má pouze jednu či dvě nedostatečné trati.“ „Stará teorie ekonomické soběstačnosti byla vyvrácena již dávno. Není zkrátka možné, aby jediná země prosperovala uprostřed hladovějícího světa.“

Dagny si uvědomila, že pokud má vrátit Taggart Transcontinentalu zašlou slávu z doby dávno před jejím narozením, bude potřebovat každou kolejnici, každý hřeb a každý dolar. A uvědomila si také, jak zoufale málo jich má.

Členové představenstva dále mluvili, na stejném zasedání, v rámci stejných proslovů, o efektivitě mexické vlády, která drží pevně v rukou otěže celé země. Mexiko čeká zářná budoucnost, tvrdili, a za pár let z něj vyroste zdatný konkurent. „Mexiko ví, co je disciplína,“ opakovali neustále, s nádechem závisti v hlase.

James Taggart jim dal na srozuměnou, prostřednictvím nedořčených vět a neurčitých náznaků, že jeho přátelé ve Washingtonu, které nikdy nejmenoval, si železniční trať do Mexika rovněž přejí. Že prý taková trať bude znamenat nemalý přínos pro mezinárodní diplomacii a dobrá vůle celosvětového veřejného mínění bude pro Taggart Transcontinental více než bohatou kompenzací za jeho investici.

Načež představenstvo schválilo vybudování sansebastiánské trati za třicet milionů dolarů.

Když Dagny opustila zasedací místnost a vyšla do čistého, chladného vzduchu ulice, ve strnulé prázdnotě její mysli jí zřetelně, naléhavě bzučelo jediné slovo: „Uteč…Uteč…“

Uteč.

Dagny stála a zděšeně naslouchala. Představa, že odejde z Taggart Transcontinentalu, jí nikdy předtím nepřišla na mysl. Po zádech jí přebíhal mráz, nikoli při oné představě, nýbrž při otázce, jak ji něco takového mohlo vůbec napadnout. Hněvivě zakroutila hlavou. Uvědomila si, že Taggart Transcontinental ji teď bude potřebovat víc než kdy dřív.

Dva členové představenstva rezignovali, jakož i zástupce ředitele pro provozní záležitosti. Na jeho místo nastoupil Jamesův známý. Do mexické poušti se zakously ocelové kolejnice. Zároveň byl vydán příkaz ke snížení povolené rychlosti na trati Rio Norte, vzhledem k jejímu dezolátnímu stavu. V prachu nedlážděné návsi jedné mexické vesnice vyrostlo depo z armovaného betonu, se zrcadly a mramorovými sloupy. Na Rio Norte mezitím vinou prasklé kolejnice vykolejila cisternová souprava plná ropy. Zůstala z ní jen hromada žhnoucího šrotu. Ellis Wyatt nečekal, až soud rozhodne, jestli šlo o zásah vyšší moci, jak tvrdil James Taggart. Veškerou přepravu své ropy svěřil obskurní železniční společnosti Phoenix-Durango, malé firmě, která sice zápolila o místo na trhu, leč zápolila dobře.

Spolupráce s Wyattem byla raketovým pohonem, který vynesl Phoenix-Durango k nebesům. Od té chvíle společnost rostla spolu s Wyatt Oil, spolu s továrnami v okolních údolích. A prořídlými lány mexické kukuřice se zatím prodírala stuha kolejnic a pražců, tempem tři kilometry za měsíc.

Dagny bylo dvaatřicet, když svému bratrovi nabídla svou rezignaci. Provozní divizi tou dobou de facto řídila již tři roky, bez oficiálního titulu, uznání či pravomocí. Udolala ji nenávist k hodinám, dnům i nocím, které promarnila obcházením pokynů Jimova známého, formálního provozního ředitele. Ten člověk neměl žádnou vizi a každé jeho rozhodnutí bylo pouhým stvrzením Dagniných opatření. K tomu se však odhodlal, až když vyčerpal všechny možnosti, jak její snahu překazit. A tak Dagny bratrovi předložila ultimátum. James zalapal po dechu: „Ale Dagny, ty jsi žena! Provozní ředitelka? Neslýchané! Představenstvo o tom nebude chtít ani slyšet!“ „V tom případě končím,“ odpověděla Dagny.

Nepřemýšlela nad tím, co si počne se zbytkem života. Představa odchodu z Taggart Transcontinentalu byla jako čekání na amputaci nohou. Řekla si, že tomu nechá volný průchod a s tím, co jí zbude, si už nějak poradí.

Dodnes si nedokázala vysvětlit, proč ji představenstvo jmenovalo provozní ředitelkou jednomyslně.

Teprve ona jim dala jejich sansebastiánskou trať. Když nastoupila do funkce, stavba trvala již tři roky, hotová byla z jedné třetiny a rozpočet již tehdy překračoval schválenou výši za celý projekt. Propustila Jimovy kamarády a najala stavební firmu, která práci dokončila za rok.

Sansebastiánská trať byla již nějakou dobu v provozu. Přes hranice se však nevalil žádný veletok zboží, žádné vlaky plné mědi. Jednou za čas sešplhala ze sansebastiánského pohoří drkotavá souprava o několika vagonech. Francisco d’Anconia tvrdil, že doly jsou stále ve výstavbě. Ztráty Taggart Transcontinentalu se prohlubovaly.

Nyní Dagny seděla za stolem ve své kanceláři, jako nespočet večerů předtím, a hledala odpověď na otázku, které tratě by mohly společnost zachránit a za jak dlouho.

Rio Norte by po rekonstrukci utáhla zbytek sítě. Když se tak probírala výkazy plnými červených čísel, nemyslela na dlouhou, nesmyslnou agonii mexického projektu. Vzpomněla si na telefonát. „Hanku, zachráníš nás? Dodáš nám kolejnice v nejkratším možném termínu a při nejdelší možné splatnosti?“ Tichý, vyrovnaný hlas odpověděl: „Jistě.“

Ta vzpomínka jí dodala sílu. Naklonila se nad listy papíru a zjistila, že se hned lépe soustředí. Alespoň na jednoho člověka se může spolehnout, alespoň on ji podrží, když to nejvíc potřebuje.

James Taggart prošel sekretariátem Dagniny kanceláře, stále plný zbytkového sebevědomí ze společnosti svých kumpánů v baru, ze kterého odešel před půlhodinou. Jakmile však otevřel dveře, veškerá jistota se rázem rozplynula. Přešel místnost k Dagninu stolu jako nezbedný školák povolaný do ředitelny, na kterého si všichni zasedli.

Spatřil hlavu skloněnou nad lejstry, odlesk stolní lampy na rozcuchaných vlasech, bílou halenku na útlých ramenou, volné záhyby látky prozrazující její hubenost.

„Co je, Jime?“

„Co to vyvádíš na sansebastiánské trati?“

Dagny vzhlédla. „Co bych vyváděla?“

„Jak často tam jezdíme a s jakými vlaky?“

Dagny se zasmála, upřímně a trochu unaveně. „Vážně bys měl číst hlášení, která ti přicházejí na stůl, Jime, aspoň jednou za čas.“

„Jak často a jaké vlaky?!“

„Jízdní řád a soupravy na sansebastiánské trati jsou stejné už třetí měsíc.“

„Jedna osobní souprava denně?“

„…ráno. A jedna nákladní každý druhý večer.“

„Kristepane! Na tak důležité trati?“

„Ta tvá důležitá trať nezaplatí ani ty dva spoje.“

„Mexičané od nás čekají kvalitní služby!“

„To bezesporu.“

„Potřebují vlaky!“

„K čemu?“

„Přeci… k rozvoji místního průmyslu! Čekáš snad, že se rozvinou bez dopravní obslužnosti?“

„Já nečekám, že se rozvinou.“

„To je jen tvůj soukromý názor. Nechápu, jakým právem si osobuješ škrtat spoje. Celá investice se nám vrátí jen ze samotné přepravy mědi.“

„Kdy?“

James ji probodl pohledem. Zatvářil se přitom jako člověk, který se chystá vyřknout slova, která dovedou zraňovat. „Zpochybňuješ snad úspěch těch měděných dolů? Nezapomínáš, že je provozuje Francisco d’Anconia?“ Na jméno argentinského magnáta položil zvláštní důraz a významně se jí zahleděl do očí.

„Inu, je to sice tvůj přítel, ale…“

„Můj přítel? Já myslel, že je tvůj.“

„Posledních deset let nikoli,“ odvětila Dagny nevzrušeně.

„Upřímnou soustrast. Každopádně Francisco je jedním z nejbystřejších finančníků na světě. Žádný jeho podnik nikdy nezkrachoval. Navíc do těch dolů nalil miliony vlastních dolarů, takže se myslím na jeho úsudek můžeme spolehnout.“

„Kdy si konečně uvědomíš, že z Francisca d’Anconii se stal neschopný povaleč?“

Jim se uchechtl. „To já věděl odjakživa – tedy co se jeho povahy týče. Ale tys se mnou nesouhlasila. Vždycky jsi ho bránila. Bože můj a jak! Nebo mi chceš tvrdit, že jsi na naše hádky o Franciscovi už zapomněla? Mám citovat, cos o něm tehdy říkala? Můžu si jen domýšlet, co jsi s ním dělala.“

„Vážně se chceš bavit o Franciscu d’Anconiovi? Kvůli tomu jsi za mnou přišel?“

Dagny se tvářila nečitelně. Jim zrudl hněvem poraženého.

„Ty víš zatraceně dobře, proč jsem tady!“ vyštěkl. „Protože o našich vlacích v Mexiku kolují neuvěřitelné historky.“

„Jaké historky?“

„Jaký vozový park jsi tam nasadila?“

„Nejhorší, jaký jsem našla.“

„A to mi přiznáváš jen tak, do očí?“

„Napsala jsem to do hlášení, které jsem ti poslala.“

„Je pravda, že tam jezdí lokomotivy na dřevo?“

„Eddie je pro mě objevil v jednom opuštěném depu v Louisianě. Původního majitele nevypátral.“

„A s tímhle jezdíš pod hlavičkou Taggart Transcontinentalu?“

„Ano.“

„Co tím ksakru sleduješ? Oč ti jde? Okamžitě mi vysvětli, oč ti jde!“

Dagny se mu podívala do očí a promluvila klidně: „Pokud to chceš opravdu vědět, tak jsem na sansebastiánské trati nechala jen starý šrot a jen tolik, kolik bylo nezbytně nutné. Všechno ostatní, co nebylo přišroubované – posunovací lokomotivy, nářadí, přístrojové vybavení, dokonce i psací stroje a zrcadla – jsem z Mexika odvezla.“

„Proč prokristapána?!“

„Aby nebylo co ukrást, až tu trať znárodní.“

James vyskočil na nohy. „To ti neprojde! Tohle ti výjimečně neprojde! To svět neviděl, něco tak podlého, nepopsatelného… jen kvůli pár jedovatým pomluvám, když máme smlouvu na dvě stě let a…“

„Jime,“ přerušila ho Dagny pomalu. „my si nemůžeme dovolit, aby přišel nazmar jediný vagon, jediná lokomotiva, jediná tuna uhlí.“

„To ti nedovolím, to ti v žádném případě nedovolím, tak skandální zacházení s přátelskými sousedy, kteří potřebují naši pomoc. Materiální hledisko není všechno. Je třeba vzít na zřetel i nemateriální ohledy, i když to zrovna Dagny Taggartová nechápe!“

Dagny si k sobě přitáhla zápisník a vzala do ruky pero. „Dobrá, Jime. Kolik souprav mám podle tebe do San Sebastiánu poslat?“

„He?“

„Které spoje mám podle tebe omezit a na kterých tratích, abych mohla do Mexika přesunout dieselové lokomotivy a osobní vagony?“

„Já nechci omezit žádné spoje!“

„Tak kde mám vzít nový vozový park?“

„To si vyřeš sama. Je to tvá práce.“

„Kdepak, to už je mimo mou pravomoc. To musíš rozhodnout ty.“

„Tvůj oblíbený trik, co? Přehodit zodpovědnost na mě!“

„Čekám na rozkazy, Jime.“

„Nehodlám ti vlézt do léčky, to na mě nezkoušej!“

Dagny upustila pero na stůl. „V tom případě platí stávající jízdní řád sansebastiánské trati.“

„Jen počkej, až se příští měsíc sejde představenstvo. Budu po nich žádat rozhodnutí. Jednou provždy budou muset rozhodnout, do jaké míry může provozní divize překročit svou pravomoc. Budeš se jim muset zodpovídat.“

„Jsem připravena.“

Než za Jamesem Taggartem zaklaply dveře, byla už Dagny znovu pohroužená do práce.

Když skončila, odsunula papíry stranou a vzhlédla k oknu. Nebe už bylo černé a město se proměnilo na oslnivou tabuli podsvíceného skla zasazenou v prázdnotě. Dagny se ztěžka postavila na nohy. Zdráhavě si musela přiznat, že dnes večer podlehla únavě.

Sekretariát její kanceláře byl temný a prázdný, všichni už dávno odešli. Pouze Eddie Willers stále seděl za svým stolem v prosklené kukani, která připomínala krychli světla v rohu velké potemnělé místnosti. Dagny mu za chůze zamávala.

Nastoupila do výtahu, nesjela však do vestibulu budovy, nýbrž až do hlavní haly Taggartova nádraží. Ráda se přes ni vracela cestou z práce domů.

Hala jí vždy připomínala chrám. Když vzhlédla k vysokému stropu, viděla zšeřelou klenbu, podepřenou mohutnými žulovými sloupy, a vršky obrovských oken glazovaných tmou. Klenba se prostírala jako ochranná náruč nad lidským hemžením dole a vyzařoval z ní majestát a klid katedrály.

Hlavní hale vévodila socha Nathaniela Taggarta, zakladatele společnosti, třebaže uspěchaní cestující jí nevěnovali žádnou pozornost.

Jediná Dagny ji nikdy nebrala jako samozřejmost. Kdykoli procházela halou, vždy se u ní zastavila. Byla to jediná modlitba, kterou znala.

Nathaniel Taggart byl chudý dobrodruh, který přicestoval do New Yorku odněkud z Nové Anglie a vybudoval železnici přes celý světadíl, v éře prvních ocelových kolejnic. Jeho síť pořád stála a divoký příběh jejího zrodu se časem proměnil v legendu, neboť lidé se mu ani nesnažili porozumět. Raději věřili, že něco takového se doopravdy nemohlo stát.

Nathaniel se nikdy nesmířil s tím, že druzí mají právo brzdit jeho ambice. Stanovil si cíl a vydal se za ním po cestě přímé jako jeho koleje. Nikdy nežádal o půjčky, dotace, vyvlastnění půdy či legislativní privilegia od státu. Peníze získal od lidí, kteří je měli. Chodil ode dveří ke dveřím – od mahagonových dveří bankéřů k prkenným dveřím obyčejných farmářů. Nikdy nemluvil o veřejném blahu. Svým investorům jen slíbil, že jim jeho železnice vydělá spoustu peněz, a vyložil jim své důvody, proč k tomu dojde. Byly to přesvědčivé důvody.

Po všechna následující pokolení byl Taggart Transcontinental jednou z mála železničních společností, které nikdy nezkrachovaly, a jedinou, jejíž kontrolní balík akcií zůstal v rodině původního zakladatele.

Během jeho života nebylo jméno Nat Taggart ani tak slavné, jako spíše notoricky známé. Lidé je vyslovovali nikoli uctivě, nýbrž napůl roztrpčeně a napůl zvědavě, a pokud ho někdo obdivoval, pak jen tak, jak lidé obdivují úspěšného banditu. Nathaniel však ani jediný cent svého bohatství nenabyl silou či podvodem. Nebyl vinen ničím, kromě toho, že si své peníze poctivě vydělal a nikdy nenechal druhé na pochybách, že jsou jen jeho.

Šeptalo se o něm ledacos. Kupříkladu že v divočině Středozápadu zamordoval člena státního zastupitelstva, který se pokusil vypovědět jeho licenci v situaci, kdy se Natovy koleje natahovaly přes polovinu státu – někteří zastupitelé totiž zkoušeli vydělat na jeho akciích prostřednictvím krátkého prodeje. Nat Taggart byl obviněn z vraždy, avšak soud mu nic neprokázal. Od té chvíle neměl se zákonodárci jedinou potíž.

Povídalo se také, že Nat Taggart na svou železnici mnohokrát vsadil vlastní život, ale jednou že vsadil ještě víc. Byl zrovna v zoufalé situaci, potřeboval peníze a výstavba trati se zastavila, on ale srazil ze schodů distingovaného džentlmena, který mu nabídl státní úvěr. Nato dal v zástavu vlastní ženu za úvěr od jistého milionáře, který ho nenáviděl, obdivoval však její krásu. Dluh splatil včas a o zástavu nepřišel. Dohodu samozřejmě uzavřel s jejím souhlasem. Byla to náramná krasavice z ušlechtilé jižanské rodiny, která ji však vydědila za to, že uprchla s Natem Taggartem v době, kdy byl ještě otrhaným mladým dobrodruhem.

Dagny občas litovala, že Nat Taggart je její předek. To, co k němu cítila, nespadalo do kategorie biologické rodinné náklonnosti. Její city k němu se nezakládaly jen na tom, že láska ke strýci či dědečkovi se od lidí očekává. Dagny ani nebyla schopna lásky z jiného důvodu, než že se pro ni sama rozhodla, a nesla nelibě, když si ji někdo nárokoval. Kdyby si však svého předka mohla sama zvolit, vybrala by si právě Nata Taggarta, s úctou a s bezvýhradnou vděčností.

Socha byla zhotovena podle Natova hrubého autoportrétu, jediného dochovaného záznamu jeho podoby. Dožil se vysokého věku, nikdo si jej však nikdy nevybavil jinak, než jak se on sám zpodobnil na onom náčrtu – jako mladíka. Když byla Dagny ještě malá holka, stala se pro ni Natova socha prvním ztělesněním vznešenosti, jaké kdy poznala. Když nastoupila do školy a začala chodit do kostela a slyšela, jak lidé mluví o vznešenosti, měla za to, že ví, co tím myslí – představovala si Natovu sochu.

Socha představovala mladého muže vysoké, vyhublé postavy a s hranatou tváří. Hlavu držel zpříma, jako by narazil na problém a kochal se vědomím, že ho dokáže vyřešit. Vše, co Dagny chtěla od života, bylo obsaženo v touze umět držet hlavu jako on.

I dnešního večera se zastavila u Natovy sochy, když procházela hlavní nádražní halou. Socha jí vždy dodala chvilkovou úlevu, jako by jí z ramen spadlo břemeno, pro které neměla jméno, a čelo jí ochladil lehký vánek.

V jednom koutě haly, u hlavního vchodu, stál malý novinový stánek. Jeho majitel, tichý, zdvořilý starý muž, ze kterého vyzařoval dobrý původ, stál za přepážkou již dvacet let. Kdysi vlastnil továrnu na cigarety, ta ale zkrachovala a on se uchýlil do osamělé anonymity své malé trafiky uprostřed nekonečného víru cizích lidí. Naživu mu nezůstal jediný příbuzný či přítel.

Měl koníčka, své jediné potěšení – sbíral cigarety z celého světa. Znal každou značku, která kdy byla vyrobena.

Dagny se u jeho stánku ráda zastavovala. Přišlo jí, že muž je součástí Taggartova nádraží, jako starý hlídací pes, který je již příliš sešlý, než aby cokoli uhlídal, ale jeho loajální přítomnost uklidňuje. I on se na ni vždy těšil. Bavil se pomyšlením, že je široko daleko jediný, kdo ví, jak důležitou funkci ona zdánlivě anonymní mladá dáma ve sportovním kabátku a šikmém klobouku zastává.

I dnes večer se u něj zastavila, jako obvykle, aby si koupila krabičku cigaret. „Jak pokračuje sbírka?“ prohodila. „Nějaké přírůstky?“

Muž se smutně usmál a zavrtěl hlavou. „Kdepak, slečno Taggartová. Nové značky se už nikde na světě nevyrábějí. A i ty staré mizejí, jedna za druhou. Dnes už jich zbývá v prodeji jen pět či šest. Kdysi jich byly desítky. Nové už ale lidé nedělají.“

„Zase začnou. Je to jen přechodný stav.“

Muž se na ni podíval, ale neodpověděl. Po chvíli řekl: „Mám rád cigarety, slečno Taggartová. Líbí se mi představa, že člověk třímá v ruce oheň. Nebezpečný živel, zkrocený mezi dvěma prsty. Rád si představuju ty chvíle, kdy člověk sedí sám, sleduje, jak z cigarety stoupá dým, a přemítá. Často si říkám, jaké velké myšlenky se asi v takových chvílích zrodily. Když člověk přemýšlí, hoří mu v mysli malý plamen, a je jen příhodné, že se ten oheň navenek projevuje žhavou špičkou cigarety.“

„Pokud lidé vůbec kdy přemýšlejí,“ zabručela Dagny bezděčně a hned se zarazila. Ta otázka byla jejím osobním trápením a ona ji nechtěla rozebírat.

Starý muž se zatvářil, jako by si té náhlé odmlky všiml a pochopil. Nepátral však po její příčině a místo toho prohlásil: „Přiznám se, slečno Taggartová, že se mi moc nezamlouvá, co se dnes s lidmi děje.“

„Co myslíte?“

„Nevím. Ale já je tady pozoruju už dvacet let a vidím, jak se změnili. Kdysi také pořád někam chvátali, byl to ale báječný pohled, byl to spěch lidí, kteří vědí, kam jdou a že tam chtějí být co nejdříve. Dnes spěchají, protože se bojí. Dnes je nežene cílevědomost, nýbrž strach. Oni nikam nejdou, oni prchají. A mně přijde, že ani nevědí před čím. Nedívají se na sebe. Ucuknou, když se jeden druhého dotknou. Usmívají se na celé kolo, je to ale nehezký úsměv, není v něm radost, jen úpěnlivost. Opravdu nevím, co se to se světem děje.“ Pokrčil rameny. „Inu, kdo je John Galt?“

„John Galt je jen hloupá floskule!“

Její prudká reakce ji překvapila a hned omluvně dodala: „Nemám tu otřepanou frázi ráda. Co vůbec znamená? Odkud se vzala?“

„To nikdo neví,“ odvětil muž pomalu.

„Proč to všichni pořád opakují? Nikdo mi není schopen vysvětlit, co se tím myslí, ale všichni se tím pořád ohánějí, jako by význam znali.“

„Proč vás to znepokojuje?“

„Protože se mi nelíbí, co by to asi mohlo znamenat.“

„Mně také ne, slečno Taggartová.“

* * *

Eddie Willers večeřel v zaměstnanecké kantýně Taggartova nádraží. V hlavním sídle byla i restaurace, kterou navštěvovali vedoucí pracovníci společnosti, on ji však neměl rád. Přišlo mu, že kantýna je ústrojnou součástí železnice, a on se v ní cítil jako doma.

Nacházela se pod zemí a byla to rozlehlá místnost obložená bílými panely, které se v elektrickém světle třpytily jako stříbrný brokát. Vysoký strop byl celý ze skla a chromu a doslova dýchal světlem a prostorem.

Eddie Willers tu dříve vídal jednoho železničáře. Zamlouvala se mu jeho tvář. Jednou se spolu náhodně dali do hovoru a od té chvíle večeřeli společně, kdykoli se v kantýně potkali.

Eddie si nevzpomínal, jestli se muže někdy zeptal, jak se jmenuje a co přesně dělá. Hádal, že nesedí v kanceláři, protože vždycky nosil hrubý a zašpiněný oděv. Nevnímal ho jako reálnou osobu, nýbrž jako tiché zosobnění neochvějné oddanosti tomu, co bylo i smyslem jeho vlastního života – Taggart Transcontinentalu.

Eddie měl toho večera zpoždění, když však vešel do kantýny, spatřil, že jeho železničář stále sedí v rohu zpola vylidněné místnosti. Radostně se usmál, zamával mu a odnesl si tác k jeho stolu.

V soukromí svého kouta se Eddie konečně uvolnil; byl to dlouhý a náročný den. Se svým známým se mohl bavit jako s nikým jiným, mohl říkat věci, které by jinému nepřiznal, mohl přemýšlet nahlas, s pohledem upřeným do pozorných očí muže naproti.

„Rio Norte je naše poslední naděje,“ prohlásil Eddie. „Nakonec nás ale zachrání. Budeme mít aspoň jednu kvalitní trať tam, kde je potřeba, a díky ní utáhneme i zbytek sítě… Je to zvláštní, nemyslíš? Bavit se o poslední naději pro Taggart Transcontinental. Kdyby ti někdo řekl, že zeměkouli zničí meteorit, vzal bys ho vážně?… Já taky ne… ‚Od oceánu k oceánu, navěky‘ – to jsme slýchali celé dětství, já a ona.

Ne, ‚navěky‘ se neříkalo, ale rozumělo se to samo sebou. Víš, já nejsem žádná legenda, žádný velikán. Já bych tuhle společnost nikdy nezaložil. A jestli se položí, já ji nevzkřísím. Půjdu ke dnu s ní…

Ále, zapomeň na to. Nevím, co to tady povídám. Asi jsem už trochu přetažený… Jo, byl jsem až doteď v práci… Ne, nechtěla to po mně, já ale viděl pode dveřmi světlo, ještě dlouho poté, co ostatní odešli… Jo, už taky odešla…

Problémy? To víš, my tam nahoře máme problémy pořád. Ona se ale nebojí.

Ví, že nás z toho všechny dostane… Jistěže to je vážné. Máme mnohem více nehod, než si možná myslíš. Jen minulý týden jsme přišli o dva diesely. Jeden odešel opotřebováním, druhý po čelní srážce… Ano, nové už máme objednané, u United Locomotive Works, čekáme už ale na ně dva roky. Nevím, jestli nám je vůbec kdy dodají… Bože můj, to víš, že je potřebujeme! Tažná síla – neumíš si představit, jak je důležitá. To je úplný základ… Čemu se směješ?… Inu, jak říkám, je to vážné. Aspoň že Rio Norte má zelenou. První dodávku kolejnic čekáme během pár týdnů. Za rok pustíme na novou trať první soupravu. Tentokrát nás nic nezastaví… Jasně že vím, kdo ji bude stavět. McNamara, z Clevelandu. To je ten, co pro nás dodělal San Sebastián. Konečně někdo, kdo rozumí své práci. Takže máme jistotu. Na něho se můžeme spolehnout. Mnoho kvalitních stavitelů už nezbývá… Budeme muset pořádně zabrat, ale mně to vyhovuje. Do práce chodím o hodinu dřív, jenže ona mě stejně vždycky předběhne. Je tam pokaždé první… Cože?… To nevím, co dělá po večerech. Asi nic zvláštního… Ne, s nikým nechodí. Sedí doma, většinou, a poslouchá hudbu. Přehrává si desky… Ty jsi nějaký zvědavý. Richarda Halleyho.

Dagny miluje Richarda Halleyho. Kromě železnice je to její jediná láska.“

* * *

Kapitola IV – Nehybní hybatelé

Tažná síla, říkala si Dagny, když vzhlížela k sídlu Taggart Transcontinentalu zahalenému v soumraku, to byla první nutnost. Tažná síla, která by tu budovu podepírala. Nehybnost ukotvená v pohybu. Ten majestátní chrám nestál na pilířích zapuštěných v žule, nýbrž na lokomotivách, které se valily napříč celým světadílem.

Ucítila lehký dotek tísně. Právě se vrátila z továrny United Locomotive Works v New Jersey, kde se osobně setkala s generálním ředitelem společnosti. Nedozvěděla se nic nového – ani důvod zdržení, ani odhad, kdy by mohly být nové lokomotivy hotové. Ředitel ULW mluvil dvě hodiny, jeho odpovědi však ani vzdáleně nesouvisely s jejími otázkami. Naopak dával najevo zvláštní, povýšenou nelibost, kdykoli se Dagny pokusila převést hovor do konkrétnější roviny. Jako by se chovala nepatřičně, nevychovaně, jako by porušovala jakési nepsané, všeobecně uznávané pravidlo.

Během exkurze výrobní haly si povšimla obřího kusu jakéhosi mechanismu opuštěného v temném koutě. Jednou, kdysi dávno, to býval přesný obráběcí stroj, jaký už dnes nebyl k dostání. Nesešel však stářím, nýbrž se zničil trestuhodným zanedbáním; rozleptala jej rez a ukapávání černého špinavého oleje. Dagny odvrátila zrak. Při takovém pohledu se jí vždy na okamžik udělalo rudo před očima. Nevěděla proč, nedokázala definovat vlastní pocit, věděla jen, že existuje, vzdorný výkřik proti bezpráví, a že se dotýká něčeho mnohem hlubšího než kusu starého železa.

Když vešla do sekretariátu své pracovny, její personál již odešel, jen Eddie Willers stále seděl za svým stolem a čekal na ni. Z jeho pohledu a z toho, jak ji tiše následoval do kanceláře, Dagny okamžitě poznala, že se stalo něco vážného, „Copak je, Eddie?“

„McNamara to vzdal.“

Dagny na něho nechápavě zamrkala. „Jak to myslíš, vzdal?“

„Odešel. Sekl s tím. Pověsil firmu na hřebík.“

„NcNamara, náš stavitel?“

„Ano.“

„To není možné!“

„Já vím.“

„Co se stalo? Proč?“

„Nikdo netuší.“

Dagny si pomalu, rozvážně rozepnula kabát, usedla za stůl a začala si stahovat rukavice. Pak hlesla: „Začni od začátku, Eddie. Posaď se.“

Eddie promluvil tiše, zůstal však stát. „Mluvil jsem s jeho stavbyvedoucím, meziměstsky. Zavolal mi z Clevelandu. Nic jiného neřekl. Nic jiného nevěděl.“

„Co přesně řekl?“

„Že McNamara ukončil činnost a odjel.“

„Kam?“

„Neznámo kam. Nikdo neví.“

Dagny se přistihla, že svírá dva prázdné prsty rukavice druhé ruky, zpola stažené a zapomenuté. Svlékla si ji a položila na stůl.

„Vypověděl celý stoh nasmlouvaných prací. Celkem jde o hotové jmění. Byl zamluvený na tři roky dopředu…“

Dagny neodpověděla. Eddie dodal téměř šeptem: „Byl bych asi k smrti vyděšený, kdybych tomu rozuměl… Jenže když něco nedává nejmenší smysl…“ Dagny stále mlčela. „Byl to nejlepší stavitel v celé zemi.“

Oba si vyměnili pohledy. Dagny by nejraději rozechvěle vydechla: „Panebože, Eddie!“, místo toho však klidným hlasem odvětila: „Neboj. Rio Norte bude. Najdeme někoho jiného.“

Bylo už pozdě, když odešla z práce. Venku, na chodníku před vstupními dveřmi, se zarazila a rozhlédla po ulici. Připadala si náhle zcela bez energie, bez účelu a síly, jako by její vnitřní motor zaškytal a ztichl.

Zpoza budov se k nebi vzpínal mdlý přísvit, odraz tisíců neviděných světel, elektrický dech města.

Dagny zatoužila po odpočinku. A po nějakém rozptýlení.

V životě nikdy neměla ani nechtěla nic než práci. Přesto ji tu a tam, jako dnes večer, sevřela náhlá, podivná prázdnota, ne, nikoli prázdnota, spíše ticho, nikoli zoufalství, nýbrž nehybnost, jako by se v ní všechno zastavilo, ale jinak zůstalo neporušené. V takové chvíli zatoužila po vnějším rozptýlení, potřebovala se stát pasivním divákem nějaké činnosti či výjevu či majestátu. Nechtěla pracovat, pouze přijímat, nikoli iniciovat, pouze reagovat, nikoli tvořit, pouze obdivovat. Potřebovala něco, co ji znovu uvede do pohybu, neboť radost je hnací silou člověka.

Dagny odjakživa byla – zavřela oči a na rtech se jí objevil napůl pobavený, napůl bolestný úsměv – hnací silou svého vlastního štěstí. Pro jednou se jen chtěla nechat unášet energií a prací druhých. Lidé v noční stepi rádi pozorovali rozsvícená okna projíždějících vlaků, výsledek její práce; pohled na tu sílu a cílevědomost jim uprostřed prázdné temné krajiny dodával útěchu. A Dagny si nyní přála ocitnout se alespoň na chvíli v jejich kůži, jen tak zůstat stát, dívat se, letmo zamávat a říct si: Někdo někam míří…

Dala se pomalu do kroku, ruce v kapsách kabátu, tvář jí půlil šikmý stín klobouku. Budovy kolem ní se zvedaly do takové výšky, že zcela zakrývaly výhled na oblohu. Napadlo ji: trvalo tak dlouho, než tohle město vyrostlo, mělo by nabízet nepřebernou náruč kratochvílí.

Nade dveřmi malého krámku trůnil reproduktor, ze kterého se do ulic řinul zvuk. Byl to rozhlasový přenos symfonického koncertu konaného kdesi ve městě – dlouhé beztvaré kvílení, jako zvuky masa a oděvu trhaného na kusy v náhodných intervalech. Tříštily se v prostoru bez jakékoli melodie, harmonie či rytmu, který by je pojil k sobě. Je-li hudba ztělesněním emocí a vyvěrají-li emoce z myšlenek, pak byl tohle vřískot chaosu, iracionálna, bezradnosti. Byl to nářek člověčenstva, které nad sebou láme hůl.

Dagny pokračovala v chůzi. Zastavila se u výlohy knihkupectví. V popředí se tyčila pyramida špalíků v hnědofialovém přebalu nadepsaných: Sup pelichá. „Román našeho století,“ hlásal poutač. „Pronikavá studie podnikatelské hrabivosti. Nebojácné odhalení mravní zpustlosti člověka.“

Dagny prošla kolem kina. Neonová světla oslňovala do daleka a uprostřed vší té záře visela obří fotografie a nápis. Na snímku byla usměvavá mladá žena a její tvář budila neurčité tušení, že ji člověk zná již léta, třebaže ji viděl poprvé. Nápis hlásal: „…v zásadním dramatu dávajícím odpověď na odvěkou otázku: Má žena promluvit?“

O kus dál se Dagny ocitla před nočním klubem. Ze dveří vyklopýtala mladá dvojice a nasedla do taxíku. Dívka měla skelný pohled, zpocenou tvář, pelerínu z hranostaje a nádhernou večerní róbu, která jí sklouzla z jednoho ramene jako prosté hospodyni, která na sebe nedbá. Povislý šat odhaloval její ňadro víc, než by se slušelo, nešlo ale o vzdor vůči konvencím, nýbrž o projev otrocké apatie. Její společník ji pevně vedl za nahou paži. Ve tváři neměl výraz muže očekávajícího romantické dobrodružství, nýbrž potutelný škleb kluka, který se chystá čmárat po zdech oplzlosti.

V cos tady doufala? – zeptala se Dagny sama sebe. Tak vypadal život všedních lidí, takové byly podoby jejich ducha, jejich kultury, jejich zábavy. Dagny již spoustu let neviděla nikde kolem sebe nic jiného.

Na rohu ulice, kde bydlela, si koupila noviny a zamířila domů.

Měla dvoupokojový byt v nejvyšším patře mrakodrapu. Velké rohové okno obývacího pokoje připomínalo příď lodi v pohybu a světla města hluboko dole byla jako fosforeskující jiskření na černých vlnách z oceli a kamene. Když rozsvítila stolní lampičku, holé stěny rozřízly dlouhé trojúhelníky stínu v geometrickém vzoru, jaký vrhá elektrické světlo přerušené několika hranatými kusy nábytku.

Dagny zůstala stát uprostřed pokoje, sama mezi nebem a městem.

Pouze jedno jí mohlo poskytnout to, po čem dnes večer toužila. Byla to jediná forma zábavy, jakou znala.

Zapnula gramofon a položila na něj desku s hudbou Richarda Halleyho.

Vybrala si jeho Čtvrtý koncert, poslední kus, který složil. Zahřmění úvodních tónů jí dalo zapomenout i na velkolepý výhled na noční ulice.

Halleyho Čtvrtý koncert byl mohutným výkřikem vzdoru. Byl rozhodným „NE“ vrženým proti jakýmsi nesmírným mukám, vzpourou proti utrpení, bolestnou touhou po svobodě. Tóny se podobaly hlasům, které volají: K bolesti není důvod – proč je tedy ta nejtrýznivější bolest vyhrazena těm, kdo neuznávají její nutnost? My, kdo oslavujeme lásku a tajnosti štěstí, k jakému trestu jsme byli odsouzeni a kým? Zvuky utrpení se přerodily ve vzdor, z žalozpěvu se stala óda na vzdálenou vizi, pro kterou stojí za to vytrpět cokoli. Byla to píseň vzbouřenců – a zoufalých poutníků.

Dagny seděla nehnutě, oči zavřené, a poslouchala.

Nikdo nevěděl, co nebo proč se Richardu Halleymu přihodilo. Jeho příběh byl jako varovná povídka, která zatracuje velikost tím, že ukazuje cenu, která se za ni platí. Jeho život byl procesím let strávených v podkrovích a suterénech, let zešedlých od stěn vězeňské kobky muže, jehož hudba přetékala nespoutanými barvami.

Byl to úmorný zápas s dlouhými neosvětlenými schodišti činžovních domů, se zamrzlým vodovodním potrubím, s cenou sendvičů v nevábně páchnoucích bufetech, s tvářemi lidí, kteří poslouchají hudbu s prázdnotou v očích. Bylo to trmácení bez úlevy v násilí, bez útěchy z nalezení cílevědomého nepřítele. Byl to boj, ve kterém nezbývá než tlouct hlavou o hluchou zeď, o zeď z toho nejzvukotěsnějšího materiálu – lhostejnosti. Taková pohltí rány, kopance i křik a odpoví jen tichem, muži, který dokázal vtisknout tónům výmluvnost jako nikdo jiný, tichem zapomnění, samoty, večerů, kdy jakýsi rozhlasový orchestr výjimečně hrál některý jeho kus a on jen hleděl do tmy, s vědomím, že jeho duše se šíří od rádiového vysílače městem jako rozechvělé kruhy na hladině, nikdo však nemá správně naladěný přijímač.

„Hudba Richarda Halleyho jako by patřila do éry hrdinských eposů. Moderní společnost však již z těchto sentimentů vyrostla,“ napsal jeden kritik. „Hudba Richarda Halleyho není v kontaktu s dnešní dobou. Je z ní cítit jakési vytržení. Kdo však dnes stojí o takovou přepjatost?“ prohlásil jiný.

Jeho život byl souhrnem životů všech mužů a žen, jejichž odměnou je pomník ve veřejném parku se stoletým zpožděním, lišil se jen tím, že Richard Halley nezemřel včas. Dožil se ještě večera, jehož podle uznávaných pravidel historie neměl být svědkem. Překročil tehdy třiačtyřicítku a konala se obnovená premiéra Faethóna, opery, kterou napsal ve čtyřiadvaceti. Starověký řecký mýtus přetvořil k účelu a obrazu svému – Faethón, mladý syn boha Hélia, který zcizil sluneční vůz svého otce a v návalu troufalé ctižádosti se pokusil překonat nebeskou klenbu, nezahynul, jak vypráví báje, nýbrž uspěl. Tehdy, před devatenácti lety, se odehrálo pouze jediné představení, do zvuků bučení a hvízdání diváků. Té noci se Richard Halley procházel ulicemi města až do úsvitu, v marné snaze nalézt odpověď na svou otázku.

Při obnovené premiéře, o devatenáct let později, však poslední tóny posledního dějství utonuly v tom nejbouřlivějším aplausu, jaký kdy onen operní dům zažil. Starobylé zdi ho nezkrotily, jásání a volání se vyřinulo do vestibulu, převalilo se přes vstupní schodiště a proniklo do ulic, do duše chlapce, který těmito ulicemi procházel o devatenáct let dříve.

Dagny seděla toho večera v hledišti. Byla jednou z mála posluchačů, kteří znali a obdivovali hudbu Richarda Halleyho již dávno, autora samotného však dosud nikdy neviděla na vlastní oči. Nyní se dívala, jak jej lidé postrkují na jeviště, před nesmírný les mávajících rukou a jásajících hlav. Halley stál nehybně, vysoký, hubený muž s šedivějícími vlasy. Neuklonil se, neusmál se, jen tam stál a pozoroval dav. Ve tváři měl tichý, zaujatý výraz člověka hledícího na otázku.

„Hudba Richarda Halleyho,“ napsal jeden kritik další ráno, „patří celému lidstvu. Je plodem a výrazem velikosti člověka.“ „Život Richarda Halleyho,“ řekl jakýsi ministr, „nám dává podnětné poučení. Byl to náročný, úmorný boj, ale co na tom záleží? Je jen správné a ušlechtilé, že musel vytrpět nesčetné ústrky, křivdy a urážky od svých bližních, aby na oplátku obohatil jejich život a naučil je umění ocenit krásu velké hudby.“

Den po obnovené premiéře ukončil Richard Halley kariéru.

Nepodal žádné vysvětlení, pouze oznámil svému vydavateli, že končí. Odprodal mu práva na svá díla za skromnou cenu, třebaže věděl, že by nyní na tantiémách vydělal hotové jmění. A pak se vytratil, aniž by na sebe nechal adresu. Toto se událo před osmi lety a od té chvíle ho nikdo nespatřil.

Dagny poslouchala Čtvrtý koncert, s hlavou zvrácenou a zavřenýma očima. Ležela zpola natažená přes roh pohovky, uvolněně a klidně. Tvář měla nehybnou, pouze její ústa prozrazovala vnitřní napětí. Byl to smyslný výraz nevýslovné touhy.

Po chvíli otevřela oči. Povšimla si novin pohozených na pohovce. Bezmyšlenkovitě po nich sáhla, aby tlachavé titulky odsunula z dohledu. Noviny spadly na zem a rozevřely se. Dagny spatřila fotografii známé tváře a nadpis článku. Hněvivě list zavřela a odhodila do kouta.

Byla to tvář Francisca d’Anconii. Titulek hlásal, že přiletěl do New Yorku. Co na tom? – pomyslela si Dagny. Přeci se mu snadno vyhne, jako se mu vyhýbala již dlouhá léta.

Seděla na pohovce a upírala zrak na noviny na podlaze. Nečti to, nabádala se, nedívej se na to. Ale ta tvář, pomyslela si, ta se nezměnila.

Jak mohla tvář zůstat stejná, když vše ostatní tak upadlo? Dagny byla ráda, že nenarazila na snímek, kde se Francisco směje. Takový úsměv na stránky novin nepatřil. Byl to úsměv muže, který umí rozeznat, pochopit a stvořit zázrak bytí. Byl to výsměšný, vyzývavý úsměv pronikavé inteligence.

Nečti to, ne dnes, ne do jeho hudby – panebože, ne do jeho hudby!

Natáhla se po novinách a otevřela je.

Článek oznamoval, že seňor Francisco d’Anconia poskytl rozhovor médiím ve svém apartmá hotelu Wayne-Falkland. Prozradil, že přicestoval do New Yorku ze dvou důležitých důvodů – kvůli jisté barmance z baru Cub Club a játrovému salámu z Moeova lahůdkářství na Třetí avenue. Chystaný rozvod manželů Vailových nikterak nekomentoval. Paní Vailová, dáma urozeného původu a mimořádného půvabu, před pár měsíci uštědřila svému význačnému mladému manželovi ránu pod pás, když veřejně prohlásila, že by se ho nejraději zbavila ve prospěch svého milence Francisca d’Anconii. Tisku svůj tajný románek vylíčila do všech podrobností, včetně popisu posledního silvestrovského večera, který strávila ve Franciscově vile v Andách. Gilbert Vail její výpad přestál ve zdraví a vzápětí podal žádost o rozvod.

Paní Vailová kontrovala vlastním podáním, ve kterém vznesla nárok na polovinu manželova mnohamilionového majetku, a přiložila rovněž výčet Gilbertových milostných eskapád, ve srovnání s kterými je prý ta její naprosto neškodná.

To vše rozebíraly noviny již několik týdnů. Ovšem seňor Francisco d’Anconia v této věci mlčel, kdykoli se na něho novináři obrátili s žádostí o komentář. Chce snad popřít slova paní Vailové? ptali se ho. „Já nepopírám nikdy nic,“ odvětil Francisco. Reportéry jeho nečekaný příjezd do New Yorku ohromil. Nepředstavovali si, že zde bude chtít pobývat zrovna v době, kdy se na přední stránky novin měly vyřinout ty nejnestoudnější podrobnosti. Byli však na omylu. Francisco d’Anconia k důvodům svého příjezdu přece jen dodal ještě jeden. „Chci být svědkem celé té frašky.“

Dagny upustila noviny na zem. Seděla shrbená, s hlavou položenou na rukou. Nehýbala se, pouze prameny jejích vlasů, visící ke kolenům, se tu a tam zachvěly.

Velkolepé akordy Halleyho hudby zněly dál, vyplňovaly místnost, pronikaly okenními tabulemi, proudily ven nad město. Dagny je bez hnutí poslouchala. Byly zosobněním její životní pouti, jejího volání.

* * *

James Taggart se rozhlédl po obývacím pokoji svého bytu, zda neobjeví nějaký ukazatel času. Nechtělo se mu vstávat a hledat své náramkové hodinky.

Seděl v křesle, v pomačkaném pyžamu a bosý. Nechtělo se mu hledat bačkory. Světlo šedého nebe za oknem ho bodalo do očí, stále ulepených spánkem. Pod temenem se mu rozlévala nepříjemná tíže, která brzy přeroste v bolest hlavy. Vztekle si pomyslel, proč vlastně zabloudil do obývacího pokoje. Ach ano, vzpomněl si, vydal se zjistit, kolik je hodin.

Překulil se na stranu přes jednu područku křesla a pohlédl na venkovní hodiny na jedné ze vzdálených budov. Bylo dvacet minut po poledni.

Otevřenými dveřmi do ložnice slyšel, jak si Betty Popová čistí zuby v přilehlé koupelně. Na podlaze u křesla ležely její podvazky spolu se zbytkem šatstva. Podvazky měly vybledlou růžovou barvu a několik přetržených gumových pásků.

„Pospěš si, prosím tě,“ zaskřehotal James podrážděně. „Musím se obléknout.“

Betty neodpověděla. Dveře koupelny nechala otevřené. James slyšel kloktání.

Proč tohleto dělám? – zeptal se sám sebe při vzpomínce na minulou noc. Nechtělo se mu však hledat odpověď.

Betty Popová vešla do obývacího pokoje a za sebou vlekla saténové negližé s oranžovým a fialovým šachovnicovým vzorem. Vypadala v něm příšerně, pomyslel si James. Slušelo jí to mnohem více v jezdeckém úboru, na fotografiích společenských rubrik. Byla to vyhublá dívka, samá kost a šlacha, která nevěděla, co je ladný pohyb.

Měla ordinérní tvář, špatnou pleť a výraz neomalené povýšenosti, která plynula z jejího původu – Betty pocházela z jedné z nejlepších rodin ve městě.

„Krucinál!!“ zavrčela neadresně a protáhla se. „Jime, kde máš nůžtičky? Musím si zastřihnout nehty na noze.“

„Nevím. Bolí mě hlava. Udělej si to až doma.“

„Ráno vypadáš dost nevábně,“ protáhla Betty líně. „Jako slimák.“

„Zavři zobák.“

Betty bezcílně bloumala pokojem. „Domů se mi nechce,“ prohlásila bezvýrazně. „Nesnáším rána. Další nudný den. Odpoledne jdu na čaj k Liz Blaneové. Ach jo, snad tam bude zábava. Liz je pěkná mrcha.“ Vzala ze stolu sklenku a polkla zvětralý zbytek drinku. „Proč si nenecháš opravit klimatizaci? Páchne to tady.“

„Skončila jsi v koupelně?“ zavrčel Jim. „Musím se obléknout. Mám dneska důležitou schůzku.“

„Klidně pojď. Mně nevadí, když jsi v koupelně se mnou. Nesnáším, když na mě někdo spěchá.“

Zatímco se James holil, sledoval, jak se Betty převléká před otevřenými dveřmi koupelny. Pomalu se vsoukala do podvazkového pásu, zahákla jej za punčochy a navlékla si neforemný, drahý tvídový kostýmek.

Pestrobarevné negližé, koupené na popud reklamy v tom nejblyštivějším módním časopise, pro ni bylo jako uniforma, která se po ní v jistých situacích očekává. K danému účelu si ho vždy svědomitě oblékla, a poté pohodila na zem.

Jejich vztah byl obdobné povahy. Neplála v něm žádná vášeň, žádná touha, žádná opravdová rozkoš, dokonce ani žádný stud.

Sex pro ně nebyl ani hříchem, ani požitkem. Neznamenal vůbec nic. Slyšeli, že muži a ženy spolu spí, a tak spolu spali.

„Jime, co kdybychom si večer zašli do arménské restaurace?“ prohodila Betty. „Miluju kebab.“

„Nemůžu,“ zabublal James hněvivě skrz zpěněné mýdlo na tváři. „Dneska mám náročný den.“

„Proč něco nezrušíš?“

„A co?“

„Tu schůzku.“

„Protože je velmi důležitá, zlato. Zasedání představenstva.“

„Prosím tě, neber tu svou železnici tak vážně. Je to nuda. Nesnáším byznysmeny. Jsou nudní.“

James neodpověděl.

Betty po něm vrhla potutelný pohled a v hlase jí zazněl živější tón: „Jock Benson řekl, že prý jsi slabý ředitel, protože celé železnici stejně šéfuje tvoje sestra,“ zapředla.

„Vážně? Nepovídej.“

„Podle mě je tvoje sestra nesnesitelná. No není to vrchol nevkusu, když se holka chová jako automechanik a hraje si na velkého šéfa? Je to tak neženské. Co si o sobě vůbec myslí?“

Taggart se postavil do dveří koupelny, opřel se o zárubně a změřil si Betty zkoumavým pohledem. Na rtech mu pohrával sotva patrný úsměv, sarkastický a sebejistý. Tak přece jen, pomyslel si, mají něco společného.

„Možná tě potěší, má nejdražší,“ odvětil, „když ti prozradím, že dneska odpoledne své sestřičce srazím hřebínek.“

„Né,“ vydechla překvapeně Betty. „Vážně?“

„Proto je to zasedání tak důležité.“

„To ji opravdu chceš vyrazit?“

„Ne. To není ani nutné, ani rozumné. Pouze ji hodlám odkázat do patřičných mezí. Na tuhle šanci čekám už dlouho.“

„Něco na ni máš? Nějakou aféru?“

„Ne, kdepak. Tomu bys nerozuměla. Stačí, když řeknu, že tentokrát zašla příliš daleko a dostane za vyučenou. Nařídila jistou skandální operaci, aniž by se s někým poradila. Jde o vážnou urážku našich mexických sousedů. Až o tom představenstvo uslyší, udělá v provozní divizi několik změn, díky kterým bude má sestra drobet zvládnutelnější.“

„Jsi chytrý, Jime,“ usmála se Betty.

„Měl bych si pospíšit s tím oblékáním,“ zabručel James potěšeně. Otočil se zpět k umyvadlu a rozšafně dodal: „Možná si večer někam vyrazíme a koupím ti kebab.“

Vtom zazvonil telefon.

Taggart zvedl sluchátko. Spojovatelka mu oznámila mezinárodní hovor z Mexika.

„Nemůžu za to, Jime!“ polkl muž na druhém konci linky. „Nemůžu za to… Nikdo nás nevaroval, přísahám bohu, nikdo nic netušil, nikdo to nečekal, víc jsem udělat nemohl, Jime, nikdo mi nemůže nic vyčítat, přišlo to jako blesk z čistého nebe! O tom usnesení jsme se dozvěděli dneska ráno, před pěti minutami, postavili nás před hotovou věc! Vláda Mexické lidové republiky znárodnila Sansebastiánské doly a sansebastiánskou trať.“

* * *

„…můžu tudíž vážené členy představenstva ujistit, že neexistuje žádný důvod k panice. Rozhodnutí z dnešního rána je politováníhodnou událostí, já jsem však hluboce přesvědčen – na základě svých znalostí vnitřních procesů, které formují naši zahraniční politiku ve Washingtonu – že naše vláda vyjedná se svým mexickým protějškem objektivní narovnání a že za svůj majetek obdržíme plnou a spravedlivou kompenzaci.“

James Taggart stál v čele dlouhého stolu a mluvil k členům představenstva. Jeho hlas byl přesný a monotónní, vyvolával dojem bezpečí.

„Nicméně vám s radostí můžu oznámit, že jsem možnost takového vývoje předpokládal a učinil jsem nutná preventivní opatření, abych ochránil zájmy naší společnosti. Před několika měsíci jsem naší provozní divizi nařídil omezit jízdní řád na sansebastiánské trati na jeden spoj denně a převézt zbytek hnacích vozidel a vozového parku spolu s veškerým postradatelným vybavením zpět do Států.

Mexická vláda zabavila pouze pár dřevěných vagonů a jednu zastaralou lokomotivu. Moje rozhodnutí zachránilo naší společnosti miliony dolarů; přesné sumy nechám vyčíslit a obratem vám je zašlu. Mám ovšem za to, že naši akcionáři budou správně očekávat, že ti, kdo byli především zodpovědní za tuto pohromu, ponesou důsledky své nedbalosti. Proto navrhuji, abychom vyzvali k rezignaci pana Clarence Eddingtona, našeho ekonomického poradce, který stavbu trati doporučil, a pana Julese Motta, našeho jednatele v Mexiku.“

Muži u dlouhého stolu seděli a poslouchali. Nemysleli na to, co budou muset udělat, nýbrž co budou muset říci lidem, které zastupovali. Taggartův proslov jim dal všechno, co potřebovali.

Když se James Taggart vrátil do kanceláře, čekal tam na něho Orren Boyle. Jakmile se ocitli o samotě, Taggartovo jednání a vystupování se rázem změnilo. Opřel se lokty o stůl, sklesle, s tváří ztrhanou a bílou jako křída.

„Takže?“ zahučel.

Boyle bezradně rozpřáhl paže. „Všechno jsem prověřil, Jime. Nejde o žádný podvod – d’Anconia přišel o patnáct milionů dolarů. Kdepak, nebyl to žádný trik, žádný podraz. Na ty doly vsadil vlastní peníze a prohrál.“

„A s co tím hodlá dělat?“

„To… nevím. Nikdo neví.“

„Takže se nechá okrást a ani nepípne? Na to je moc chytrý. Určitě má něco v rukávu.“

„To doufám.“

„Mnohokrát převezl ty nejprohnanější střelce na zeměkouli a my máme uvěřit, že se nechá vzít na hůl bandou napomádovanců s vládním glejtem v ruce? Určitě na ně něco má a bude se smát naposled. A my se musíme postarat, abychom byli u toho!“

„To je na tobě, Jime. Ty se s ním přátelíš.“

„Starou belu přátelím! Nemůžu ho ani cítit.“

Taggart tlačítkem přivolal asistenta. Ten vstoupil do kanceláře váhavě a tvářil se nešťastně. Byl to mladý muž, třebaže již ne mladík, s bezkrevnou tváří a zdvořilým vystupováním dobře vychovaného syna chudé rodiny.

„Smluvils mi schůzku s Franciscem d’Anconiou?“ štěkl Taggart.

„Ne, pane řediteli.“

„Ksakru, vždyť jsem ti říkal, abys zavolal…“

„Zkoušel jsem to, pane řediteli, ale marně.“

„Tak to zkoušej dál.“

„Já se dovolal, pane Taggarte, jen se mi nepodařilo smluvit schůzku.“

„Jak to, že ne?“

„Seňor d’Anconia neprojevil zájem.“

„Chceš říct, že se se mnou odmítl sejít?“

„Ano, pane řediteli.“

„On mě nechce vidět?“

„Ne, pane řediteli, nechce.“

„Mluvil jsi s ním osobně?“

„Ne, pane řediteli, pouze s jeho asistentem.“

„A co přesně ti řekl?“ Mladý muž polkl a zatvářil se ještě nešťastněji.

„Tak co hergot říkal?“

„Že prý seňor d’Anconia vzkazuje, že jste nudný patron, pane Taggarte.“

* * *

Usnesení, které přijali, neslo název „Antisobecká směrnice“. Když o něm hlasovali, seděli členové Národního svazu železničních dopravců v prostorném sále v houstnoucím soumraku pozdního podzimního večera a jeden na druhého se ani nepodívali.

Oficiálním důvodem založení Národního svazu železničních dopravců byla ochrana zájmů železničního odvětví. Ta se konkrétně realizovala prostřednictvím „rozvoje metod spolupráce při dosahování společných cílů“, jakož i prostřednictvím slibu každého člena, že podřídí své zájmy zájmům celého odvětví. Zájmy odvětví pak určoval hlas většiny a členové se zavázali plnit všechna nařízení, na kterých se většina usnese.

„Příslušníci téže profese či téhož hospodářského odvětví by měli držet pospolu,“ deklarovali zakladatelé Svazu. „Všichni máme stejné problémy, stejné zájmy, stejné nepřátele. My však mrháme silami ve vzájemných půtkách, místo abychom vystupovali před světem jednotně a konsolidovaně. Pokud spojíme své úsilí, můžeme všichni růst a vzkvétat společně.“

„Proti komu se tento Svaz vymezuje?“ zeptal se skeptik.

„My se nevymezujeme proti nikomu,“ zněla odpověď. „Ovšem pokud trváte na takovém úhlu pohledu, pak snad můžu říci, že se budeme bránit ostatním přepravcům a zasilatelům a každému, kdo s námi nebude ochoten jednat na rovinu. Stejně byste se mohl zeptat, proti komu se vymezují odbory.“

„Ano, tu otázku si kladu také,“ kontroval skeptik.

Když byl návrh Antisobecké směrnice předložen Národnímu svazu železničních dopravců na jeho každoročním sjezdu, bylo to poprvé, co se o něm doslechla veřejnost. Všichni členové svazu však o něm věděli již dávno; probíral se za zavřenými dveřmi mnoho měsíců, a těch několik posledních čím dál neodbytněji.

Muži, kteří seděli v prostorném sále, byli ředitelé svých železnic. Antisobecká směrnice se jim nezamlouvala; před začátkem sjezdu doufali, že ji na plénu nikdo nepředloží.

Když se ale tak stalo, zvedli pro ni ruku.

V proslovech předcházejících hlasování nezaznělo žádné konkrétní jméno ani název společnosti. Mluvilo se v nich toliko o veřejném blahu. Padl argument, že ačkoli veřejnost trpí nedostatečnou dopravní obslužností, železnice se navzájem poškozují v bezohledném konkurenčním boji. Že zatímco je v zemi stále mnoho zaostalých oblastí, ve kterých se železniční spoje ruší, jinde spolu soupeří dvě či tři tratě o trh, který sotva uživí jednu. Padl argument, že ony málo rozvinuté oblasti nabízejí spoustu příležitostí pro mladší společnosti. Ačkoli je pravdou, že tyto regiony se v současné době vyznačují jen skromným ekonomickým potenciálem, jistě se najde veřejně angažovaná společnost, která bude ochotna poskytnout tamějším těžce zkoušeným obyvatelům kvalitní dopravu, neboť prvořadým cílem železniční dopravy je služba veřejnosti, nikoli honba za ziskem.

Dále zaznělo, že velké, etablované železniční sítě jsou pilíři společnosti a že kolaps byť i jediné z nich by znamenal celonárodní katastrofu. A že kdyby došlo k nejhoršímu a jedna z nich by zaznamenala drtivou ztrátu, například v důsledku veřejně angažovaného úsilí o budování bratrských vztahů se zahraničními sousedy, bude mít nárok na veřejnou pomoc a podporu.

Žádná železnice nebyla zmíněna jmenovitě. Když však předsedající sjezdu pomalu a slavnostně zvedl ruku na znamení, že se začne hlasovat, všichni se ohlédli na Dana Conwaye, generálního ředitele Phoenix-Duranga.

Proti usnesení se postavilo pouze pět odpůrců. Když ale předsedající oznámil, že směrnice prošla, neozval se ani jásot, ani souhlasné mručení. Nikdo se ani nepohnul. Nikdo nevydal ani hlásku.

Do poslední minuty všichni doufali, že je někdo spasí.

Na závěr zaznělo, že Antisobecká směrnice je „dobrovolným samoregulačním opatřením“, které má umožnit „účinnější vymahatelnost“ zákonů dávno schválených národní legislaturou. Směrnice stanovila, že členové Národního svazu železničních dopravců se zavazují upustit od praktik takzvané „destruktivní konkurence“, že ve vyhrazených oblastech má právo operovat pouze jedna železniční společnost, že v těchto oblastech náleží toto právo té společnosti, která v ní historicky působí nejdéle, a že nováčci, kteří její teritorium v současné době narušují v rozporu s pravidly fair play, ukončí svou činnost do devíti měsíců od podání protestu původního provozovatele. A konečně že výkonnému výboru Národního svazu železničních dopravců se uděluje pravomoc rozhodnout, podle vlastního uvážení, které oblasti budou označeny za vyhrazené.

Když zasedání skončilo, delegáti chvatně opustili sál. Nekonaly se žádné soukromé hovory, žádné přátelské debaty. Velký sál se vylidnil v nebývale krátkém čase. S Danem Conwayem nikdo nepromluvil, ani se na něho nepodíval.

Ve vestibulu se setkal James Taggart s Orrenem Boylem. Nesjednali si žádnou formální schůzku, Taggart jen zahlédl obrys statné postavy na pozadí mramorové stěny, a aniž by jí viděl do tváře, hned poznal, o koho se jedná. Oba muži k sobě přistoupili a Boyle prohlásil, s úsměvem méně srdečným než obvykle: „Já své slovo dodržel, Jimmy.“ „Nemusel jsi sem chodit. Proč jsi přišel?“ zabručel Taggart rozmrzele. „Ale, jen tak ze zvědavosti,“ odvětil Boyle.

Dan Conway zůstal v moři prázdných židlí. Stále seděl na svém místě, když do sálu vstoupila uklízečka. Zavolala na něho a on poslušně vstal a zamířil šouravým krokem ke dveřím. Když v uličce ženu míjel, zašátral v kapse a podal jí pětidolarovou bankovku, tiše, pokorně, se sklopenou hlavou. Podle všeho příliš nevnímal okolí, choval se, jako by si myslel, že se nachází v nějakém podniku, kde se sluší nechat před odchodem spropitné.

* * *

Dagny stále seděla za svým stolem, když se dveře její kanceláře rozletěly dokořán a dovnitř vpadl James Taggart. Bylo to vůbec poprvé, kdy k ní vešel takovým způsobem. Ve tváři měl výraz horečného vzrušení.

Dagny ho neviděla od znárodnění sansebastiánské trati. On se jí vyhýbal a ona s ním nepotřebovala mluvit. Vývoj událostí jí dal za pravdu tak výmluvně, že jakákoli další slova byla zbytečná. Napůl soucit, napůl dobré způsoby jí zabránily připomenout mu závěr, který z mexické lekce vyplýval. Ostatně si nedokázala představit, že by James mohl dojít k nějakému jinému. Když se doslechla o jeho proslovu k představenstvu, jen pokrčila rameny, opovržlivě a pobaveně. Pokud se hodilo do jeho plánů, ať už byly jakékoli, přivlastnit si plody její práce, Dagny s tím neměla problém, neboť věděla, že od této chvíle ji alespoň nechá být, i kdyby jen ve vlastním zájmu.

„Pořád si myslíš, že jsi jediná, kdo je tady užitečný?“

Dagny k němu nechápavě vzhlédla. James stál před jejím stolem a hlas mu samým vzrušením přeskakoval.

„Pořád si myslíš, že jsem nás přivedl na buben?“ křikl. „A že jedině ty nás spasíš? Myslela sis, že nemám vlastní metody, jak nám vynahradit ztráty z Mexika?“

„Co ode mě chceš?“ zeptala se Dagny pomalu.

„Chci ti oznámit pár novinek. Pamatuješ na návrh Antisobecké směrnice Národního svazu železničních dopravců, o kterém jsem ti před časem říkal? Moc se ti nezamlouval, co? Ani trochu ti nevoněl.“

„Pamatuju. Co je s ním?“

„Prošlo to.“

„Co prošlo?“

„Antisobecká směrnice. Na sjezdu. Před pár minutami. Za devět měsíců ode dneška nezbude v Coloradu po Phoenix-Durangu ani stopa!“

Dagny vyskočila na nohy tak prudce, že shodila ze stolu skleněný popelník.

„Grázlové zpropadení!“

James stál bez hnutí a jen se usmíval.

Dagny věděla, že se chvěje, že se mu odkrývá, bezbranná, a že takový pohled ho náramně těší, ale v té chvíli jí na tom nezáleželo. Pak si všimla jeho úsměvu a veškerý vztek byl rázem pryč. Necítila nic. Pozorovala ten úsměv s ledovou, neosobní zvědavostí.

Stáli proti sobě a dívali se jeden na druhého. James se tvářil, jako by se jí poprvé v životě nebál. Kochal se samolibou radostí. Přijetí směrnice pro něho znamenalo mnohem víc než jen likvidaci konkurence. Nešlo mu o vítězství nad Danem Conwayem, nýbrž nad ní. Dagny nevěděla, proč ji chtěl bratr porazit ani čeho tím chtěl vlastně dosáhnout, byla si však jistá, že on to ví moc dobře.

Na letmý okamžik jí připadlo, že tady, ve své kanceláři, v osobě Jamese Taggarta a v jeho úsměvu, letmo zahlédla tajemství, o kterém dosud neměla potuchy, a že je životně důležité, aby se o něm dozvěděla víc a důkladně mu porozuměla. Ta myšlenka se jí však jen mihla hlavou a hned zase zmizela.

Otočila se na patě, přešla k šatníku a sundala z ramínka kabát.

„Kam jdeš?“ Taggartův hlas povadl. Tvářil se zklamaně a trochu znepokojeně.

Dagny se bez odpovědi vyhrnula z kanceláře.

* * *

„Dane, musíš se jim postavit. Pomůžu ti. Budu za tebe bojovat vším, co mám k dispozici.“

Dan Conway zavrtěl hlavou.

Seděl za svým stolem a hleděl do prázdných, vybledlých stránek knihy výkazů. V rohu místnosti svítila malá lampa. Dagny zamířila chvatným krokem rovnou do newyorské pobočky Phoenix-Duranga. Conway byl již zpátky ve své kanceláři a teď stále seděl tak, jak ho Dagny zastihla. Když vstoupila, usmál se na ni a prohlásil: „To je zvláštní. Já napůl čekal, že se ukážeš.“ Hlas měl tichý, neživotný.

Znali se jen zběžně, párkrát se setkali v Coloradu.

„Ne, nebylo by to k ničemu,“ odpověděl.

„Myslíš kvůli těm stanovám Svazu, které jsi podepsal? U soudu ta směrnice nemůže obstát, vždyť je to prachobyčejné vyvlastnění. A jestli se James zkusí schovat za své tradiční klišé o ‚veřejném blahu‘, posadím se na lavici svědků a uvedu pod přísahou, že Taggart Transcontinental poptávku po dopravě v Coloradu sám nepokryje. A pokud nějaký soud rozhodne ve tvůj neprospěch, odvoláš se a budeš se odvolávat dalších deset let.“

„Ano,“ přikývl Conway, „to bych mohl… Nejsem si jistý, zda bych vyhrál, mohl bych to ale zkusit a držet firmu nad vodou ještě pár let, jenže… Kdepak, mně nejde o právní stránku celé věci. Tohle mě netrápí.“

„Tak co tedy?“

„Já nechci bojovat, Dagny.“

Dagny na něho vrhla nevěřícný pohled. Byla si jistá, že něco podobného Dan Conway ještě nikdy v životě nevyslovil. Člověk v jeho letech přece nemůže přes noc změnit náturu.

Danu Conwayovi táhlo na padesát. Měl hranatou, netečnou, zarputilou tvář, která by se hodila spíše k houževnatému strojvůdci nákladní soupravy než ke generálnímu řediteli. Měl výraz bojovníka, mladistvou, bronzovou pleť a šedivějící vlasy. Kdysi koupil polorozpadlou místní trať v Arizoně, která vynášela méně než ziskový krámek s potravinami, a vybudoval z ní nejúspěšnější železniční společnost Jihozápadu. Mluvil málo, zřídkakdy četl knihy a nikdy nestudoval na vysoké škole. Celá pestrobarevná sféra lidského úsilí ho nechávala zcela chladným, s jedinou výjimkou. Neměl sebemenší kontakt s tím, co ostatní nazývali kulturou. V železnicích se však vyznal jako málokdo.

„Proč nechceš bojovat?“

„Protože na to měli právo.“

„Dane,“ vydechla Dagny, „zbláznil ses?“

„Já nikdy v životě neporušil slovo,“ odtušil Conway bezvýrazně. „Mně je jedno, co si o tom myslí soudy. Já slíbil, že budu dodržovat rozhodnutí většiny. Musím poslechnout.“

„Čekal jsi, že většina někdy schválí něco takového?“

„Ne.“ Jeho netečnou tváří se mihla sotva patrná vlna emocí. Mluvil tiše, ohromeně a bezradně. Na Dagny se ani nepodíval. Rána v jeho nitru byla stále ještě čerstvá. „Ne, nečekal. Slyšel jsem je o té směrnici debatovat celý uplynulý rok, nevěřil jsem ale, že to myslí vážně. Nevěřil jsem tomu ani během hlasování.“

„A co jsi čekal?“

„Myslel jsem… Říkali, že všichni budeme usilovat o společné dobro. Myslel jsem, že co jsem dokázal v Coloradu, bylo dobré. Pro všechny.“

„Ty blázne zatracená! Copak nechápeš, že právě za to tě trestají – že jsi dobrý?“

Conway zavrtěl hlavou. „Tomu nerozumím. Nevidím ale žádné východisko.“

„Slíbils jim snad, že dobrovolně spácháš sebevraždu, pokud ti to nařídí?“

„Víš, mně se zdá, že nakonec nikdo z nás stejně nemá na vybranou.“

„Co to povídáš?“

„Dagny, v poslední době je to s celým světem nějaké nahnuté. Nevím, co přesně se děje, ale něco není v pořádku. Lidé se musejí sjednotit a společně najít nějaké východisko. A kdo jiný má rozhodnout, kudy se vydat, když ne většina? Podle mě jde o jediný spravedlivý způsob rozhodování, přinejmenším mě nenapadá žádný lepší. A někdo asi bude muset tu a tam přinést oběť. Pokud teď vyšla řada na mě, nemám si na co stěžovat. Právo je na jejich straně. Lidé se musejí sjednotit.“

Dagny se pokusila odpovědět klidně, chvěla se však hněvem.

„Pokud je tohle cena za sjednocení, pak ať se propadnu, jestli chci žít na téhle planetě s ostatními lidmi! Pokud máš pravdu a druzí přežijí, jen pokud zničí nás, pak nechápu, proč bychom měli chtít, aby přežili?

Není na světě nic, co by ospravedlňovalo sebeupálení. Nikdo nemá právo dělat z druhých obětní beránky. Likvidace těch nejschopnějších nemá žádný morální základ. Člověka nelze trestat za to, že je v něčem dobrý. Není možné ho penalizovat za způsobilost. A pokud se mýlím, tak se můžeme začít rovnou navzájem masakrovat, protože žádné právo ani spravedlnost neexistuje!“

Conway neodpověděl. Jen na ni upíral bezmocný pohled.

„Je-li svět opravdu takový, jak v něm můžeme žít?“ nedala se Dagny.

„Nevím…“ hlesl Conway.

„Dane, to si vážně myslíš, že je to správné? Opravdu dokážeš upřímně, z celého srdce říci, že je to správné?“

Conway zavřel oči. „Ne,“ zašeptal. Pak se na ni podíval a Dagny v jeho tváři poprvé spatřila zmučený výraz. „Právě proto tady sedím a snažím se srovnat si to v hlavě. Vím, že bych se s tím měl smířit – ale nemůžu. Jako bych nedokázal přimět jazyk, aby to vyslovil nahlas. Před očima se mi střídají všechny moje výhybky, všechny semafory, každý most a každá noc, kterou jsem probděl, když…“ Hlava mu klesla na předloktí. „Panebože, to je tak zatraceně nespravedlivé!“

„Dane,“ procedila Dagny mezi zuby, „bojuj.“

Conway zvedl hlavu. V očích měl prázdno. „Ne,“ odvětil. „Nebylo by to správné. Zachoval bych se sobecky.“

„K čertu s tou otřepanou příživnickou frází! Na to jim přece neskočíš!“

„Já nevím…“ V hlase měl nevýslovnou únavu. „Sedím tady a dumám nad tím… už nevím, co je správné a co ne…“

A pak dodal: „A nejspíš už je mi to i jedno.“

Dagny pochopila, že jakákoli další slova by byla zbytečná a že Dan Conway už nikdy nebude tím činorodým, rozhodným mužem, jakým býval. Nevěděla přesně, proč si je tím tak jistá. Prohlásila, spíš sama k sobě: „Nikdy předtím jsi z bitvy neutekl.“

„Ne, asi ne…“ odvětil Conway tiše, s otupělým údivem. „Rval jsem se s bouřkami a sesuvy půdy a prasklými kolejnicemi… Věděl jsem, co je třeba udělat, a dělal jsem to rád… Jenže tahle bitva – v té já bojovat nemůžu.“

„Proč?“

„Nevím. Proč je svět takový, jaký je? Kdo je John Galt?“

Dagny zacukalo ve tváři. „Co tedy hodláš dělat?“

„Nevím…“

„Myslela jsem…“ zarazila se.

On věděl, co tím myslela. „Něco se vždycky najde…“ odpověděl nepřesvědčivě. „Hádal bych, že do kategorie vyhrazených zón zařadí jen Colorado a Nové Mexiko. Pořád mi zůstane Arizona.“ Po chvíli dodal: „Vrátím se tam, kde jsem byl před dvaceti lety… Aspoň budu mít nějakou práci. Jsem čím dál unavenější, Dagny. Dříve jsem si toho nevšiml, neměl jsem na to čas, ale je to tak.“

Na to Dagny neměla co říct.

„Rozhodně jim nehodlám stavět tratě v těch jejich ‚těžce zkoušených‘ oblastech,“ pokračoval Conway stejně bezvýrazným hlasem. „Nejspíš mi chtěli dát cenu útěchy, ale podle mě šlo jen o prázdné řeči. Nemůžeš přeci stavět železnice v místech, kde na stovky kilometrů všemi směry není nic kromě hrstky farmářů, kteří se sotva sami uživí. Taková trať by se nikomu nezaplatila. A pokud ti ji nezaplatí zákazníci, tak kdo? Nedává mi to nejmenší smysl. Zkrátka nevěděli, co říkají.“

„K čertu s jejich těžce zkoušenými oblastmi, Dane! Já se ptala na tebe.“

Musela to říct přímo: „Co chceš dělat ty sám?“

„Nevím… Ačkoli je toho spousta, na co jsem za ta léta neměl čas. Třeba rybaření. To mě vždycky bavilo. Možná začnu číst knihy, to plánuju snad odjakživa. Asi si dám trochu pohov. Začnu chodit na ryby. V Arizoně máme pár pěkných míst, klidných a tichých, široko daleko ani živáčka…“

Vzhlédl k Dagny a dodal: „Ale s tím se netrap. Proč se o mě tak zajímáš?“

„Mně nejde jen o tebe, já… Dane,“ řekla náhle, „doufám, že si nemyslíš, že jsem chtěla bojovat jen za tebe osobně.“

Conway se usmál. Byl to sotva patrný, přátelský úsměv. „Ne, nemyslím.“

„Nedělám to ze soucitu nebo dobročinnosti nebo z jiného podobně ohavného důvodu. Aby bylo jasno, já ti chtěla dole v Coloradu pěkně zatopit. Plánovala jsem ti přetáhnout klienty a přitlačit tě ke zdi a dokonce tě i vystrnadit, kdyby to bylo nutné.“

Conway se tiše zasmál. Byl to od něj výraz uznání. „A určitě bys mi nic nedarovala.“

„Já ale nevěřila, že tě bude nutné vystrnadit. Měla jsem za to, že v Coloradu je dost místa pro nás oba.“

„Ano,“ přikývl Conway, „to je.“

„Přesto, kdyby se ukázalo, že ho dost není, bojovala bych s tebou, a kdybych dokázala nabídnout lepší kvalitu a ceny, porazila bych tě a ani v nejmenším bych se nestarala, co si počneš. Jenže tohle… Dane, vždyť já se teď na Rio Norte nebudu moct ani podívat. Já… panebože, Dane, já nechci být bandita!“

Conway si ji chvíli mlčky měřil. Byl to zvláštní pohled, jakoby nesmírně vzdálený. Pak tiše řekl: „Holka, ty ses měla narodit před sto lety. Tehdy bys měla šanci.“

„Hlouposti. Já se hodlám o svou šanci poprat.“

„V tvém věku jsem uvažoval stejně.“

„Také se ti to vyplatilo.“

„Opravdu?“

Dagny zmlkla. Náhle se nemohla ani pohnout.

Conway se napřímil a prohlásil ostře, téměř jako by vydával rozkaz: „Měla by ses raději pustit do rekonstrukce té své Rio Norte, a to co nejrychleji. Jestli ji neuvedeš do provozuschopného stavu dřív, než se stáhnu z Colorada, bude s Ellisem Wyattem a ostatními, kteří kolem něj vyrostli, ámen. Nemusím ti snad připomínat, že jde o poslední schopné lidi, kteří ještě v téhle zemi zbývají. To nesmíš připustit. Všechno teď záleží na tobě. Bylo by zbytečné chodit za tvým bratrem a vysvětlovat mu, že bez konkurence to bude mít tam dole mnohem těžší. Ty to víš, já to vím. Tak se podle toho zařiď. Nesmíš si ale myslet, že jsi bandita. Provozovat železnici v téhle části světa by žádný zloděj dlouho nedokázal. Ať už tam dole uděláš cokoli, bude to jen tvoje zásluha. Tvůj bratr je jen obyčejná veš, toho nepočítám. Je to jen na tobě.“

Dagny seděla, dívala se na něho a říkala si, jaká síla dokázala zlomit muže jako Dan Conway. Věděla jen, že James Taggart to nebyl.

Viděla, že i on ji pozoruje, jako by dumal nad nějakou vlastní otázkou. Pak se usmál a ona si s nevěřícným úžasem uvědomila, že v tom úsměvu je smutek a soucit.

„Ty mě nemáš co litovat,“ řekl. „Vsadil bych se, že z nás dvou to budeš mít těžší ty. A že dostaneš i tvrdší lekci než já.“

* * *

Dagny zavolala do ocelárny a smluvila si schůzku s Hankem Reardenem ještě na odpoledne téhož dne. Sotva položila sluchátko a sklonila se nad mapami trati Rio Norte rozloženými na stole, otevřely se dveře. Dagny překvapeně vzhlédla. Nebyla zvyklá, že k ní někdo chodí do kanceláře bez vyzvání.

Muže, který vešel dovnitř, Dagny neznala. Byl mladý, vysoký a vyzařovala z něho jistá obhroublost, třebaže Dagny nepoznala, jakého přesně druhu, neboť muž se od prvního pohledu prezentoval dokonalým sebeovládáním, téměř na hranici povýšenosti. Měl tmavé oči, neupravené vlasy a drahý oblek, který však nosil tak, jako by ani nevěděl nebo se nestaral, co si vlastně obléká.

„Ellis Wyatt,“ houkl na uvítanou.

Dagny bezděčně vyskočila na nohy. Už chápala, proč ho nikdo v sekretariátu nezadržel.

„Posaďte se, pane Wyatte,“ usmála se.

„To nebude třeba.“ Wyatt se neusmíval. „Nemám rád dlouhé řeči.“

Dagny si pomalu, rozvážně znovu sedla, opřela se a upřela na něj zkoumavý pohled. „Inu?“ vybídla ho.

„Přišel jsem za váma, protože mi bylo řečeno, že jste v téhle nanicovaté bandě jediná, kdo nemá v hlavě piliny.“

„Jak vám můžu pomoci?“

„Tak, že si poslechnete ultimátum.“ Wyatt měl osobitý styl mluvy; na každou slabiku kladl neobvyklý důraz. „Očekávám, že Taggart Transcontinental, devět měsíců ode dneška, bude provozovat vlaky v Coloradu přesně podle mých potřeb. Jestli si vy syčáci myslíte, že se teď, co jste Phoenix-Durangu provedli tu farizejskou levárnu, nebudete muset tam dole snažit, tak se šeredně pletete. Když jste mi před pár lety nedovedli poskytnout službu, kterou jsem potřeboval, neřekl jsem ani půl slova. Prostě jsem našel někoho, kdo to dovedl. A vy mě teď chcete dovléct k jednacímu stolu násilím. Už se celí třesete, že mi nadiktujete svoje podmínky, protože nemám na vybranou. Čekáte, že v Coloradu klesnu se svým podnikem na vaši úroveň neschopnosti. Jenže já vám garantuju, že jste se přepočítali.“

Dagny odpověděla pomalu, s notným sebeovládáním: „Mám vám prozradit, co hodlám udělat s našimi službami v Coloradu?“

„Ne. Mě vaše hodlání nezajímá. Já od vás chci dopravu. Jak to zaonačíte, to je váš problém, ne můj. Já vás jen varuju. Kdo se mnou chce obchodovat, musí dodržovat moje podmínky, jinak má utrum. S hlupáky a lemply já nejednám. Jestli chcete vydělávat peníze převážením mé ropy, musí vaše firma šlapat stejně hladce jako ta moje. Doufám, že si rozumíme.“

„Ano, rozumíme,“ přisvědčila Dagny tiše.

„Nemíním se zdržovat a názorně vám tady dokazovat, proč byste měla vzít moje ultimátum smrtelně vážně. Pokud máte dost rozumu na to, že dokážete držet tenhle zpuchřelý spolek pohromadě, pak si to určitě domyslíte sama. My oba víme, že jestli se bude Taggart Transcontinental v Coloradu flákat jako před pěti lety, přijdu na buben. Je mi jasné, že právě o to vám, vy hyeny, jde. Plánujete se na mně přiživovat, dokud to půjde, a až se mnou skoncujete, najdete si nějakou jinou mršinu. Takhle dnes uvažuje většina lidstva. Takže tady je moje ultimátum – jsem vám teď vydaný na milost. Můžete mě kdykoli zničit. Jestli ale půjdu ke dnu, slibuju vám, že vás všechny vezmu s sebou.“

Kdesi v nitru, vprostřed vší té otupělosti, kterou se obrnila, aby vydržela to bičování, ucítila Dagny drobounký puntík bolesti, jako lehký dotek rozžhavené jehly. Chtěla Wyattovi popsat všechna ta zoufalá léta, která strávila hledáním obchodních partnerů či kolegů jako on. Chtěla mu říct, že jeho nepřátelé jsou i jejími nepřáteli, že bojují ve stejné bitvě. Chtěla na něj zakřičet: Já nejsem jako oni! Věděla ale, že si to nemůže dovolit. Věděla, že nese zodpovědnost za Taggart Transcontinental a za vše, co se jeho jménem událo. Neměla nejmenší právo na vytáčky.

Posadila se zpříma, upřela na něho pohled stejně vyrovnaný a otevřený jako ten jeho a klidným hlasem odpověděla: „Dostanete takovou službu, jakou potřebujete, pane Wyatte.“

Povšimla si, že se mu ve tváři mihl sotva patrný náznak údivu. Takovou odpověď nečekal. A možná ho neohromila její slova, nýbrž to, že se nijak nebránila, nijak nevymlouvala. Na okamžik si ji mlčky prohlížel. Pak prohlásil, již mírněji: „Dobrá. Díky. Hezký den.“

Dagny naklonila hlavu na stranu. Wyatt se uklonil a odešel.

* * *

„Takže tak se věci mají, Hanku. Před časem jsem vypracovala téměř zázračný harmonogram, podle kterého by byla Rio Norte hotová až za dvanáct měsíců. Teď to musím zvládnout za devět. Tys nás měl zásobovat kolejnicemi po dobu jednoho roku. Dokážeš to zkrátit na devět měsíců? Pokud je to alespoň trochu v lidských silách, udělej to. Pokud ne, budu muset vymyslet něco jiného.“

Rearden seděl za svým stolem. Jeho studené modré oči byly jako dvě vodorovné řezné rány ve strohých rysech jeho tváře. A vodorovné, netečně přivřené zůstaly po celý Dagnin monolog. Nakonec bezvýrazně odvětil: „Máš to mít.“

Dagny se šokovaně opřela do židle. Nepřemohla ji jen úleva, nýbrž i náhlé uvědomění, že nic jiného není třeba, že Reardenovo slovo znamená, že trať bude dokončena v termínu. Nepotřebovala žádné důkazy, žádné dodatečné vyptávání, žádné vysvětlování. Nesmírně složitý problém spolehlivě vyřešily tři slabiky muže, který věděl, co říká.

„Nedávej najevo, že se ti ulevilo,“ popíchl ji Rearden. „Ne tak očividně.“ Jeho úzké oči si ji měřily s tajným úsměvem. „Ještě by mě mohlo napadnout, že mám Taggart Transcontinental v hrsti.“

„To tě napadlo už dávno.“

„Pravda. A hodlám na tom vydělat.“

„S tím počítám. Kolik?“

„Dvacet dolarů navíc za každou tunu dodanou od zítřka.“

„To je dost krutá přirážka, Hanku. Lepší cenu mi dát neumíš?“

„Umím. Ale nedám. Mohl bych si říct dvojnásobek a ty bys to vzala.“

„Ano, vzala. A ty by sis o něho říct mohl, ale neřekneš.“

„Proč by ne?“

„Protože potřebuješ, aby Rio Norte stála. Je to tvá první příležitost předvést světu Reardenův kov.“

Rearden se tiše zasmál. „Přesně tak. Rád jednám s lidmi, kteří nepodléhají mylnému dojmu, že dostanou něco zadarmo.“

„Víš, proč se mi tak očividně ulevilo, když jsi souhlasil se změnou termínu?“

„Proč?“

„Že pro jednou mluvím s někým, kdo nepředstírá, že dává něco zadarmo.“

Jeho nečitelnému úsměvu konečně spadla maska a pod ní zazářila radost. „Ty vždycky hraješ na rovinu, že?“ zazubil se.

„Nevšimla jsem si, že ty bys kdy hrál jinak.“

„Až dosud jsem měl za to, že jsem jediný, kdo si to může dovolit.“

„Já ještě nejsem na lopatkách, Hanku, ne v tomhle smyslu.“

„Myslím, že tě na ně jednou položím – v tomhle smyslu.“

„Proč?

„Protože jsem vždycky chtěl.“

„Nemáš kolem sebe dost patolízalů?“

„Právě proto bych to rád zkusil s tebou – protože jsi jediná výjimka. Ty si tedy vážně myslíš, že je jen správné, abych využil tvé nouze a pokusil se z tebe vyždímat zisk do posledního možného centu?“

„Jistě. Nejsem naivní. Opravdu si nenamlouvám, že provozuješ ocelárnu jen kvůli Dagny Taggartové.“

„Ani si to nepřeješ?“

„Nejsem příživník, Hanku.“

„Nebudeš mít problém sehnat peníze?“

„Pokud ano, budu ho mít já. Od tebe chci kolejnice.“

„Při dvaceti dolarech navíc za tunu?“

„Platí, Hanku.“

„Fajn. Dostaneš svoje kolejnice. A já doufám shrábnu svůj nehorázný zisk dřív, než se Taggart Transcontinental položí.“

Dagny odpověděla bez úsměvu. „Jestli tu trať nedostavím za devět měsíců, tak se Taggart Transcontinental opravdu položí.“

„Dokud jsi na svém místě, tak se toho nebojím.“

Když se Rearden neusmíval, působila jeho tvář zcela neživotně. Pouze jeho oči byly věčně živé, jiskřily chladnou, jasnou, pronikavou vnímavostí. Co však při pohledu na okolní svět prožíval, jaké emoce v něm vířily, to nikomu nepřiznával, možná ani sám sobě, pomyslela si Dagny.

„Hádám, že udělali všechno možné i nemožné, aby ti ztížili práci,“ podotkl Rearden.

„Ano. Spoléhala jsem na to, že Colorado zachrání celou železnici. Teď je na mně, abych zachránila Colorado. Devět měsíců ode dneška zavře Dan Conway své trati. Pokud tou dobou nebude Rio Norte hotová, ani se nebudeme muset dále namáhat. Ty lidi nemůžeme nechat bez dopravy ani den, natož týden nebo dokonce měsíc. Vzhledem k tempu, kterým až dosud rostli, zkrátka nelze čekat, že si dají přestávku, a pak budou pokračovat dál, jako by se nic nestalo. To by bylo jako dupnout na brzdu ve třístovce.“

„Samozřejmě.“

„Já vím, co je třeba k tomu, aby železnice šlapala jako hodinky. Nemůžu ale jezdit s vlaky po Americe plné pachtýřů, kteří neumějí vypěstovat ani pár tuřínů. Potřebuju lidi jako Ellis Wyatt a jeho zboží, ze kterého zaplatím provoz. Takže mu dám za devět měsíců ode dneška trať a vlaky, i kdybych kvůli tomu musela zastavit zbytek společnosti samotnému Luciferovi.“

Rearden se pobaveně usmál. „Tobě na tom Coloradu opravdu záleží, co?“

„Tobě snad ne?“

Rearden neodpověděl, jen se dál usmíval.

„Nebojíš se o něho alespoň trochu?“ zeptala se Dagny skoro hněvivě.

„Ne.“

„Copak nevíš, jaká je tam situace?“

„Já jen vím, že ti vyrobím kolejnice a ty do devíti měsíců položíš novou trať.“

Dagny se usmála, uvolněně, unaveně a trochu provinile. „Ano, jistě. Vím, že nemá smysl vztekat se kvůli lidem, jako je Jim a jeho kumpáni. Nemáme na to čas. Nejprve musím napravit, co oni spískali. A pak…“ zarazila se, zamyslela, zakroutila hlavou a pokrčila rameny – „pak už na nich nebude záležet.“

„Správně. Nebude. Když jsem se doslechl o té záležitosti s Antisobeckou směrnicí, zvedl se mi žaludek. Ale nedělej si s těmi parchanty hlavu.“

Při té neobvykle silné nadávce sebou Dagny trhla jako při ráně bičem, protože Reardenova tvář a hlas zůstaly zcela klidné. „My dva budeme vždy připraveni ochránit tuto zem před důsledky jejich činů.“ Nato Rearden vstal a jal se přecházet po kanceláři. „Colorado přežije,“ prohlásil. „Ty to zvládneš. Časem se Dan Conway vrátí a ostatní taky. Tahle fáze je jen dočasná. Nebude trvat dlouho. Je vyšinutá a zvrácená, takže se zhroutí vlastní vahou. My dva akorát budeme muset nějaký čas pracovat trochu víc, to je vše.“

Dagny sledovala jeho vysokou postavu, jeho uvolněné pohyby. Tahle kancelář mu vyhovovala. Byla prázdná, kromě několika kusů nezbytného nábytku. Všechno bylo nemilosrdně zjednodušeno na základní funkčnost, všechno z těch nejkvalitnějších materiálů, od těch nejlepších návrhářů a za nejvyšší možnou cenu.

Reardenova pracovna připomínala motor, který je uzavřený v prosklené vitríně z širokých oken. Dagny si ale povšimla jednoho zvláštního detailu – nefritové vázy na kartotékové skříni. Byla zhotovena z jednoho kusu temně zeleného minerálu, bez rytin a příkras. Povrchová struktura jejích hladkých křivek budila neodolatelnou chuť dotknout se jí. V této místnosti působila překvapivě, neslučitelně s okolím. Byla prvkem smyslnosti.

„Colorado je báječný stát,“ pokračoval Rearden. „A brzy bude nejlepší v celé zemi. Ty se ptáš, zda mi na něm záleží? Inu, stává se z něj jeden z mých nejlepších zákazníků, což bys mimochodem věděla, kdybys měla čas číst své výkazy o nákladní dopravě.“

„Já je čtu. A vím o tom.“

„Uvažuji, že tam za pár let postavím slévárnu. Aby ti nemuseli platit za dopravu.“ Po očku na ni mrkl. „Pokud to udělám, přijdeš o velkou spoustu zakázek na převážení oceli.“

„Jak je libo. Mně postačí zisky z převážení materiálu pro tvou slévárnu, zásob pro tvoje zaměstnance a rozličného nákladu pro firmy, které se tam za tebou přestěhují. Možná si pak ani nevšimnu, že už nevozím tolik oceli… Čemu se směješ?“

„To je nádhera.“¨

„Co?“

„Že nereaguješ jako všichni ostatní.“

„Přesto musím přiznat, že alespoň prozatím jsi nejvýznamnějším zákazníkem Taggart Transcontinentalu.“

„Copak myslíš, že to nevím?“

„Proto nerozumím tomu, proč Jim…“ Dagny se zarazila.

„…dělá, co může, aby mi uškodil? Protože tvůj bratr je hlupák.“

„Samozřejmě. To ale není všechno. Cítím v tom víc než jen prostou omezenost.“

„Nesnaž se mu porozumět, to je ztráta času. Jen ať si plive. Žádné vážnější škody napáchat nemůže. Lidé jako James Taggart umějí svět jen trochu zaneřádit.“

„Asi máš pravdu.“

„Mimochodem, co bys dělala, kdybych řekl, že ti ty kolejnice dřív než za rok nedodám?“

„Vytrhala bych odstavné koleje nebo uzavřela pár vedlejších tratí a z toho materiálu dokončila Rio Norte včas.“

Rearden se tiše zasmál. „Proto se o Taggart Transcontinental vůbec nebojím. Každopádně zatím svoje odstavné koleje trhat nemusíš. Dokud jsem tady, nebudeš mít o kolejnice nouzi.“

Dagny napadlo, že se mýlila, když mu připisovala nedostatek emocí. Z jeho mluvy a způsobů vyzařoval tajný podtón radosti. Uvědomila si, že se v jeho přítomnosti vždycky cítila bezstarostně a uvolněně a že on v té její asi také. Byl jediným člověkem, se který se dokázala bavit nenuceně, bez námahy. Konečně někdo, koho respektovala, protivník hoden souboje. Přesto mezi nimi vždy existoval jakýsi odstup, dojem zavřených dveří. Jeho vystupování se vyznačovalo jistou neosobností. Skrýval v sobě cosi, k čemu ostatní neměli přístup.

Rearden se zastavil u okna. Chvíli jen stál a díval se ven. „Víš, že ti dnes dorazí první várka kolejnic?“

„Jistěže to vím.“

„Pojď sem.“

Dagny k němu přistoupila. Rearden mlčky ukázal. V dálce, za kopulemi a věžemi ocelárny, Dagny spatřila řetěz nákladních vagonů čekajících na odstavné koleji.

Nebe nad nimi krájel vpůli nosník portálového jeřábu. Zdvižné rameno se pohybovalo. Jeho gigantický kotoučový magnet držel várku zbrusu nových kolejnic silou pouhého doteku. V šedivé přikrývce mraků nebylo ani stopy po slunci, avšak kolejnice se přesto leskly, jako by kov odrážel rozptýlené světlo svého bezprostředního okolí. Měl zelenomodrý odstín. Mohutné rameno se zastavilo nad vagonem, spustilo se dovnitř, škublo sebou v letmé křeči a nechalo kolejnice ve vagonu. Jeřáb se pohyboval s majestátní netečností; vypadal jako obří nákres geometrického teorému, který se nevšímavě vznáší nad zemí a jejími obyvateli.

Rearden a Dagny stáli u okna a sledovali celý výjev mlčky, upřeně. Promluvili, až když se k vlaku rozjela druhá várka zelenomodrého kovu. Jejich první slova se však netýkala kolejnic, tratí nebo včas provedené dodávky. Dagny prohodila, jako by vzdávala hold novému přírodnímu jevu: „Reardenův kov…“

Rearden ji slyšel, ale neodpověděl. Jen na ni úkosem pohlédl a obrátil se zpět k oknu.

„Hanku, to je úžasné.“

„Ano.“

Řekl to prostě, otevřeně. V jeho hlase nezněla sebechvála, ani falešná skromnost. Dagny věděla, že jde o projev úcty k ní, ten nejvyšší, jaký může člověk druhému vzdát – upřímně před ním uznat vlastní úspěch s vědomím, že mu druhý rozumí.

„Když pomyslím na to, co ten kov dokáže, co všechno díky němu bude možné…“ řekla Dagny tiše. „Právě teď není na celém světě důležitějšího okamžiku, a přitom o něm prakticky nikdo neví.“

„My ano.“

Nepodívali se na sebe. Stáli a pozorovali jeřáb. Na čele lokomotivy v dáli rozeznala Dagny písmena TT. Viděla dvě lesklé přímky nejrušnější průmyslové trati Taggartovy sítě.

„Jakmile najdu dostatečně schopného výrobce,“ prohlásila, „objednám u něj diesely z Reardenova kovu.“

„Budeš je potřebovat. Jak rychle jezdíš na Rio Norte?“

„Dnes? Se štěstím třicítkou.“

Rearden ukázal na vlak. „S těmihle kolejnicemi zvládneš i čtyři sta kilometrů v hodině, pokud budeš chtít.“

„Ano, za pár let, až budeme mít vagony z Reardenova kovu, o polovinu lehčí a dvojnásob bezpečné.“

„Budeš si ale muset dávat pozor na konkurenci. Už teď vyvíjíme letadlo z Reardenova kovu. Nebude vážit prakticky nic a unese cokoli. Jednou se dočkáme éry dálkové nákladní letecké dopravy.“

„Říkala jsem si, co asi ten kov v budoucnu udělá s motory, s motory všeho druhu, a co už by šlo vyrobit dnes.“

„A napadlo tě, jaký to bude mít dopad na drátěné pletivo? Obyčejné šestihranné pletivo z Reardenova kovu, které bude stát pár centů a vydrží dvě stě let. A nádobí, které bude k dostání za babku a bude se předávat z pokolení na pokolení. A zaoceánské lodi, které torpédo ani neškrábne.“

„Už jsem se zmínila, že právě nechávám testovat komunikační kabely z Reardenova kovu?“

„Já toho zkouším tolik, že snad budu lidem ukazovat, co ten kov dokáže, až do smrti.“

Bavili se o Reardenově kovu a jeho prakticky nekonečných možnostech. Jako by stáli na vrcholku hory a pod sebou viděli krajinu bez hranic a cesty rozbíhající se do všech směrů. Mluvili však pouze o matematických veličinách – váze, tlaku, odporu. O nákladech.

Dagny na svého bratra a jeho Národní svaz úplně zapomněla. Zapomněla na všechny problémy, na všechny lidi a všechno dění kolem; to všechno pro ni bylo odjakživa pouhým neurčitým stínem, pozadím, kolem kterého jen rychle, nevšímavě prochází. Naproti tomu daný okamžik, dění na trati v dálce, to byla ta pravá realita, ten pocit přesných linií, jasného účelu, lehkosti a naděje. Právě tak by chtěla žít – aniž by strávila jedinou hodinu, provedla jediný úkon, který by znamenal méně než tohle.

Podívala se na Reardena přesně ve chvíli, kdy se on ohlédl na ni. Stáli velmi blízko u sebe. Dagny mu viděla na očích, že cítí totéž co ona. Jestli je štěstí cílem a podstatou existence a pokud si člověk to, co mu působí největší radost, vždy střeží jako své nejhlubší tajemství, pak před sebou v té chvíli stáli nazí.

Rearden o krok ustoupil a řekl se zvláštním, nevzrušeným úžasem v hlase: „My jsme ale hanebná dvojka, co?“

„Proč?“

„Nemáme žádné duchovní cíle ani založení. Jde nám jen o materiální požitky. Po ničem jiném netoužíme.“

Dagny se na něj zahleděla nechápavě, tázavě. On se ale díval skrz ni, přímo kupředu, na jeřáb v dáli. Kéž by to neřekl, pomyslela si Dagny. To nařčení ji netrápilo, ona o sobě nikdy nepřemýšlela podobným způsobem a ani ve snu by ji nenapadlo, že může existovat něco jako hluboká, existenciální provinilost. Cítila však neurčitou tíseň, kterou nedokázala definovat, tušení, že ať už ho k vyřčení té poznámky přimělo cokoli, jde o něco smrtelně vážného, pro něho velmi nebezpečného. Neřekl to bezstarostně, mimoděk. V hlase však neměl žádnou emoci, ani prosbu, ani stud. Prohlásil to neutrálně, jako oznámení faktu.

Zatímco však Dagny Reardena pozorovala, její stísněnost se pomalu rozplynula. Rearden hleděl na svou ocelárnu za okny. Ve tváři neměl žádnou provinilost ani pochyby, pouze klid a neochvějnou sebejistotu.

„Dagny,“ prohodil, „ať jsme, jací jsme, to my táhneme svět kupředu a my ho také znovu postavíme na nohy.“

* * *

Kapitola V – Vrchol rodu d’Anconiů

Ze všeho nejdříve si povšimla novin. Když k ní Eddie vstoupil do kanceláře, pevně je svíral v ruce. Dagny k němu vzhlédla. Eddie se tvářil nervózně a zmateně.

„Dagny, máš hodně práce?“

„Proč?“

„Já vím, že o něm nerada mluvíš. Ale tohle bys asi měla vidět.“

Dagny mlčky natáhla ruku a rozevřela dlaň.

Titulek na přední stránce oznamoval, že vláda Mexické lidové republiky po převzetí Sansebastiánských dolů zjistila, že jde o bezcenné naleziště – nehorázně, bezostyšně, absolutně bezcenné. Nebylo zde nic, co by stálo za pět let dřiny a miliony vynaložených dolarů. Státní inspektoři objevili jen prázdné, pracně vyhloubené výkopy. Těch pár hrstí mědi, které zde nalezli, nestálo za zahájení těžby. Žádné pohádkové bohatství cenného kovu zde neexistovalo a nebyl ani důvod předpokládat, že by zde existovat mohlo. Okolní pohoří nevykazovalo žádné geologické rysy, které by v komkoli mohly vzbudit jakékoli naděje. Vláda Mexické lidové republiky svolávala jedno mimořádné zasedání za druhým, v atmosféře bouřlivého rozhořčení. Její členové měli za to, že byli podvedeni.

Eddie pozoroval Dagninu tvář. Věděl, že článek dočetla již před chvílí a nyní jen sedí a zírá na potištěnou stránku před sebou. A pochopil také, že to drobné píchnutí strachu ucítil oprávněně, třebaže netušil, co přesně ho v té zprávě vyděsilo.

Čekal. Dagny zvedla hlavu. Nepodívala se na něj. Měla upřený, soustředěný pohled, jako by se snažila rozeznat cosi ve velké dálce.

Eddie tiše podotkl: „Francisco není hlupák. Ať už je jakýkoli, ať už klesl jakkoli nízko – a já dávno přestal dumat nad tím, proč – není hlupák. Omylu takového kalibru by se nikdy nedopustil. Tomu nevěřím. Nerozumím tomu.“

„Já už začínám.“

Dagny se napřímila, prudce a trhaně, jako by ji náhle střásla zima. Pak přikázala: „Zavolej do Wayne-Falklandu a vzkaž tomu parchantovi, že ho chci vidět.“

„Dagny,“ řekl Eddie káravě, „to je Francisco d’Anconia.“

„Býval.“

* * *

Dagny rázovala temnícími ulicemi města k hotelu Wayne-Falkland. „Prý můžeš přijít kdykoli,“ informoval ji Eddie. V několika oknech vysoko pod oblaky se rozsvítila první světla.

Mrakodrapy vypadaly jako opuštěné majáky vysílající mdlé, umírající signály nad prázdné moře, které již nebrázdí žádné lodě.

Kolem potemnělých výloh zavřených obchodů se snášely řídké sněhové vločky a roztávaly na rozbláceném chodníku. Šňůra červených lamp zavěšených nad ulicí se ztrácela v kalném soumraku.

Dagny přemítala nad tím, proč má náhle chuť se rozeběhnout, proč se jí zmocnilo nutkání běžet. Ne, nikoli touto ulicí, nýbrž dolů z travnaté stráně v horkém slunci k cestě kopírující břeh Hudsonu, na úpatí kopce, kterému vévodilo rodinné sídlo Taggartových. Takhle se rozeběhla vždycky, když Eddie křikl: „Přijel Frisco d’Anconia!“ Nato se oba rozletěli dolů k přijíždějícímu vozu.

Francisco byl jediným hostem, jehož příjezd byl pro malého Eddieho a Dagny svátkem. Běh na přivítanou se brzy proměnil v jednu z disciplín jejich vzájemného soutěžení. Na stráni, v půli cesty mezi cestou a domem, stála bříza a Dagny s Eddiem se k ní snažili doběhnout dřív, než k ní vyjede Francisco. Za všechna ta léta, za všechny jeho návštěvy to nestihli ani jednou. Francisco se s nimi setkal vždy, když už měl břízu dávno za zády. Pokaždé vyhrál, pokaždé a ve všem.

Jeho rodiče byli starými známými Taggartovy rodiny. Francisco byl jejich jediným potomkem a oni ho vychovávali po celém světě. Jeho otec ho údajně nabádal, aby svět považoval za své budoucí království.

Dagny a Eddie nikdy nevěděli, kde Francisco stráví zimu, nicméně jednou ročně, každé léto, ho přísný jihoamerický vychovatel přivezl na měsíc na prázdniny k Taggartovým.

Francisco bral jako samozřejmost, že mu za společníky byly vybrány Taggartovy děti. Měly ostatně zdědit železniční impérium, přičemž on byl zase korunním princem toho měděného. „Jsme poslední aristokracie, která na světě zbyla – aristokracie peněz,“ řekl Dagny, když mu bylo čtrnáct. „Kdyby lidé chápali, co to slovo znamená, věděli by, že jiná opravdová šlechta ani neexistuje. Jenže oni to nechápou.“

Francisco se řídil svým vlastním kastovním systémem. V jeho očích nebyly Taggartovými potomky Jim a Dagny, nýbrž Dagny a Eddie. Jen zřídkakdy vzal Jimovu existenci vůbec na vědomí. Eddie se ho jednou zeptal: „Francisco, ty jsi nějaká hodně vysoká šlechta, co?“ Francisco odpověděl: „Zatím ještě ne. Náš rod přetrval tak dlouho z jediného důvodu – žádný jeho potomek si nikdy nesměl myslet, že se jako d’Anconia narodil. Od každého se čekalo, že se jím teprve stane.“ Své příjmení vyřkl tak, jako by mělo posluchačům uštědřit políček a pasovat je na rytíře.

Sebastian d’Anconia, jeho předek, opustil Španělsko před mnoha staletími, v době, kdy Španělé byli nejmocnějším národem světa a on byl mezi svými krajany jednou z nejvlivnějších a nejvznešenějších postav. Svou vlast opustil, protože vrchnímu inkvizitorovi se nezamlouvaly jeho názory a během jedné dvorské hostiny mu doporučil, ať je změní. Sebastian d’Anconia vchrstl inkvizitorovi do tváře obsah své číše a uprchl dřív, než se stráže vzpamatovaly. Ve Španělsku nechal všechno své bohatství, své venkovské sídlo, svůj mramorový palác i milovanou dívku.

Jeho prvním šlechtickým sídlem v Novém světě byla dřevěná chatrč na úpatí argentinských And. Slunce plálo jako vatra na stříbrném erbu rodu d’Anconiů, přibitém nade dveřmi chatrče, zatímco Sebastian dobýval ve svém prvním dole měď. Celé roky se od úsvitu do soumraku lopotil s krumpáčem v ruce, s pomocí hrstky rozličných zatoulaných existencí – dezertérů z armád jeho bývalé vlasti, uprchlých trestanců, hladovějících indiánů.

Patnáct let po útěku ze Španělska dal Sebastian d’Anconia poslat pro svou milou, která na něj celou tu dobu čekala. Když přijela, spatřila stříbrný erb nad vchodem mramorového paláce, rozlehlé zahrady přepychového sídla a v dáli horské pásmo zbrázděné povrchovými doly na červený kov. Sebastian ji přes práh svého domu přenesl v náručí. Vypadal mladší, než když jej viděla posledně.

„Můj a tvůj předek,“ řekl Francisco Dagny, „by si určitě padli do oka.“

Celé své dětství žila Dagny v budoucnosti, ve světě, do kterého si přála vyrůst, v němž by neznala nudu či opovržení vůči druhým. Jen na jediný měsíc v roce byla vždy svobodná. Jeden měsíc mohla žít v přítomnosti. Když sbíhala ze stráně, aby přivítala Francisca d’Anconiu, jako by prchala z vězení.

„Zdar, Šneku!“

„Zdar, Frisco!“

Na své přezdívky oba zprvu nevražili. Dagny se jej hněvivě zeptala: „Co tím jako myslíš?“ Francisco odpověděl: „Ty nevíš? Šnek přece sytí uhlím oheň v topeništi lokomotivy.“

„Kdes na to přišel, prosím tě?“ „Od posádky jednoho Taggartova vlaku.“ Francisco mluvil pěti jazyky a anglicky zcela bez přízvuku. Byla to přesná, kultivovaná angličtina záměrně proložená slangem. Dagny mu oplatila přezdívkou Frisco, podle zkráceného výrazu pro San Francisco. On se jen zasmál, pobaveně i rozmrzele. „Když už vy barbaři musíte mermomocí mrzačit jméno jednoho ze svých měst, ušetřete toho alespoň mě.“ Časem si však oba zvykli.

Začalo to během jejich druhých společných prázdnin, když mu bylo dvanáct a jí deset. Toho léta se Francisco každého rána kamsi vytratil a nikdo nevěděl proč. Odjížděl na svém bicyklu ještě před rozbřeskem a vracel se až k bílému stolu prostřenému na terase k obědu. Byl vždy zdvořilý, dochvilný a nevinnost sama. Když se jej Dagny s Eddiem vyptávali, jen se smál a nic neprozradil. Jednou se vydali tajně za ním, v chladném šeru před úsvitem, brzy to však vzdali – Francisca nikdo nedokázal sledovat proti jeho vůli.

Po čase si začala paní Taggartová dělat starosti a rozhodla se celé věci přijít na kloub. Nikdy se nedopátrala toho, jak se Francisco vyhnul všemožným pravidlům a nařízením zapovídajícím zaměstnávání nezletilých, každopádně ho však přistihla v práci. Uzavřel neoficiální dohodu s dispečerem šestnáct kilometrů vzdálené divizní stanice a dělal mu pomocníka. Dispečera její návštěva šokovala; netušil, že jeho pomocník je osobním hostem Taggartových. Ostatní mu říkali Frankie a paní Taggartová usoudila, že by nebylo rozumné prozrazovat jim jeho pravou totožnost.

A tak jim pouze vysvětlila, že kluk pracuje bez vědomí a souhlasu svých rodičů a že s tím musí okamžitě přestat. Dispečer se s ním loučil jen nerad; Frankie byl prý nejlepší pomocník, jakého kdy měl. „Moc rád bych si ho tady nechal. Nemohli bychom se nějak domluvit s jeho rodiči?“ navrhl. „To bohužel nepůjde,“ hlesla paní Taggartová.

„Francisco,“ prohlásila, když se oba vrátili domů, „co by na to řekl tvůj otec, kdyby to věděl?“

„Otec by se mě zeptal, jestli jsem pracoval dobře. Nic víc by vědět nechtěl.“

„Ale jdi, já to myslím vážně.“

Francisco na ni hleděl zdvořile, z jeho vystupování čišela staletí výchovy a audienčních síní, cosi v jeho očích však paní Taggartovou nechávalo na pochybách. „Tuto zimu,“ odpověděl, „jsem dělal plavčíka na nákladním parníku převážejícím naši měď. Otec mě hledal tři měsíce, ale když jsem se vrátil, jen se zeptal, jestli jsem pracoval dobře.“

„Takhle teda trávíš zimy,“ ušklíbl se výsměšně Jim. V jeho úsměvu byl nádech triumfu, radosti nad tím, že konečně objevil konkrétní důvod, proč Franciscem opovrhovat.

„Já mluvil o téhle zimě. Tu minulou jsem strávil v Madridu, v domě vévody z Alby.“

„Proč jsi chtěl pracovat na železnici?“ zeptala se Dagny.

Stáli proti sobě a dívali se na sebe. V jejím pohledu byl obdiv, v tom jeho smích, nikoli však posměšný, nýbrž uznalý.

„Abych zjistil, jaké to je, Šneku,“ odvětil, „a abych se mohl chlubit, že jsem nastoupil k Taggart Transcontinentalu dřív než ty.“

Dagny a Eddie se vždycky přes zimu snažili naučit nějakou dovednost, aby Francisca alespoň jednou ohromili a předčili. Nikdy však neuspěli. Když mu předvedli, jak zasáhnout míček baseballovou pálkou, kterou on nikdy předtím nedržel v ruce, pár minut je jen pozoroval, a pak řekl: „Myslím, že to mám. Půjčte mi to.“ Vzal si pálku a poslal míček nad koruny dubů na vzdáleném okraji louky.

Když Jim dostal k narozeninám motorový člun, stáli Francisco a Dagny na říčním molu a sledovali, jak instruktor učí Jima člun ovládat. Nikdo z nich předtím motorový člun nikdy neřídil. Jiskřivé bílé plavidlo, tvarované jako náboj, neohrabaně poskakovalo po hladině a nechávalo za sebou dlouhou klikatou brázdu. Motor neustále škytal a pokašlával a instruktor musel každou chvíli vzít Jimovi volant z rukou. Najednou však Jim z nějakého důvodu zvedl hlavu a křikl na Francisca: „Myslíš, že bys to zvládl líp?“ „Myslím, že ano.“ „Tak si to zkus!“

Jakmile se člun vrátil a oba jeho pasažéři vystoupili na molo, Francisco bez meškání vklouzl za volant. „Počkejte chvíli,“ řekl instruktorovi, který zatím postával na molu, „jen si ho trochu osahám.“

A pak, než se stačil instruktor pohnout, rozletěl se člun po řece, jako vystřelený z ručnice. Než se přihlížející na molu vzpamatovali, byl člun již mnoho metrů od břehu. Zatímco se ztrácel k obzoru zalitému sluncem, vnímala ho Dagny jako tři rovné linie – brázdu na hladině, dlouhé zavytí motoru a pevnou ruku řidiče za volantem.

Povšimla si, že její otec nic neříká, jen stojí a pozoruje zmenšující se člun se zvláštním výrazem ve tváři. Vzpomněla si, že ten výraz již jednou viděla, to když si otec prohlížel složitý systém kladek, který postavil dvanáctiletý Francisco coby provizorní výtah na vrcholek útesu. Učil tenkrát Dagny a Eddieho skákat z útesu do Hudsonu. Na zemi ležely poházené stránky papíru s Franciscovými propočty. Dagnin otec je zvedl, proletěl je očima a zeptal se: „Francisco, kdy jste začali probírat algebru?“ „Přede dvěma roky.“ „Kdo tě naučil tohle?“ „Ále, to je jen pár rovnic, které jsem si spočítal sám.“ Dagny tehdy nevěděla, že pomačkané papíry v otcově ruce jsou popsané diferenciálními rovnicemi.

Dědicové Sebastiana d’Anconii tvořili nepřerušený sled prvorozených synů, kteří dělali čest svému příjmení. V rodině d’Anconiů platila tradice, že slavné příjmení zhanobí ten dědic, který svému nástupci zanechá majetek rodu ve stejné výši, v jaké ho přebíral. To se ani jednou za celou dobu trvání rodu nestalo. V Argentině se povídalo, že ruka d’Anconii má zázračnou moc světců – nikoli však léčit, nýbrž vyrábět.

Nástupci rodu d’Anconiů byli lidé mimořádných schopností, žádný z nich se však nemohl rovnat muži, v něhož pomalu vyrůstal Francisco. Ten jako by byl potomkem dlouhých staletí, která prosívala rodinné přednosti přes to nejjemnější síto, odstraňovala vše nesouvisející, nepodstatné a podměrečné a nechávala pouze ryzí talent. Jako by náhoda pro jednou stvořila bytost zcela prostou všeho nahodilého.

Francisco zvládl vše, do čeho se pustil – lépe než ostatní a bez většího úsilí. V jeho jednání a vystupování nebylo ani stopy po chvástavosti, Francisca vůbec nenapadlo srovnávat se s druhými. On nikdy neříkal: „To zvládnu lépe než ty.“ Pouze: „To zvládnu.“ A myslel tím zvládnutí na jedničku.

Ať mu otec v rámci náročných vzdělávacích osnov předepsal cokoli, ať mu přikázal studovat jakýkoli předmět, Francisco na všechno stačil s velkým přehledem a pobaveným úsměvem. Jeho otec jej zbožňoval, svou lásku však pečlivě skrýval, stejně jako hrdost na to, že vychovává nejbrilantnějšího potomka brilantní dynastie.

Francisco, povídalo se, bude vrcholem rodu d’Anconiů.

„Já sice nevím, jaké motto si dali d’Anconiové do erbu,“ prohlásila jednou paní Taggartová, „jsem si však jistá, že Francisco jej změní na ‚K čemu?‘“ Tak reagoval pokaždé, když mu někdo navrhl nějakou činnost. A pokud se mu nedostalo pádného důvodu, nehnul ani prstem. Dny a týdny svých měsíčních letních prázdnin létal sem a tam jako raketa, pokud jej však někdo zastavil a dal se s ním do řeči, dokázal Francisco vždy přesně vysvětlit každý svůj zdánlivě náhodný pohyb. Pouze dvě věci pro něj byly nemožné – stát na místě a hýbat se bez cíle.

„Tak to zjistíme,“ odpovídal Dagny a Eddiemu vždycky, když neznal odpověď na jejich otázku, popřípadě: „Tak to vyrobíme.“ To byly jediné dvě formy zábavy, jaké znal.

„To zvládnu,“ prohlásil, než se pustil do stavby svého výtahu. Poté několik dní visel na skalní stěně a zatloukal do ní železné klíny. Jeho ruce se pohybovaly v rytmu zkušeného klempíře a zpod obvazu na zápěstí mu bez povšimnutí kapala krev. „Ne, nemůžeme se střídat, Eddie, ty jsi na kladivo ještě moc malý. Stačí, když budete vytrhávat a odvážet plevel, zbytek zvládnu sám… Jaká krev? Ále, to nic není, trochu jsem se včera říznul. Dagny, skoč prosím tě domů a přines mi čistý obvaz.“

Jima ke stavbě výtahu nepřizvali, často však viděli, že je zpovzdálí pozoruje. Zvlášť Francisca sledoval podivným, upřeným pohledem.

Ve Franciscově přítomnosti málokdy promluvil. Tu a tam si však počíhal na Dagny, jízlivě se ušklíbl a prohlásil: „Cha, ta tvoje ubohá přetvářka, hraješ si na silnou, sebevědomou ženu a přitom jsi jenom hloupá servilní nána. Je mi zle, když vidím, jak s tebou ten nafoukaný rozumbrada zametá. Pěkně si tě obtočil kolem prstu. Nemáš žádnou hrdost. On pískne a ty přiběhneš a postavíš se do pozoru! Proč mu nevyleštíš boty?“ „Protože mi to nepřikázal,“ odtušila Dagny.

Francisco by vyhrál libovolnou disciplínu libovolné místní soutěže. On se ale soutěží neúčastnil. Mohl pohodlně vévodit místnímu žákovskému sportovnímu oddílu. K jejich klubovně se však nikdy nepřiblížil ani na dohled a jejich dychtivých pokusů naverbovat nástupce nejslavnějšího rodu na světě si nevšímal. Kamarádil se jen s Dagny a Eddiem. Ti nedokázali říct, zda je Francisco jen jejich, nebo jestli jsou naopak oni jeho bezvýhradným majetkem. Nezáleželo jim na tom, vyhovovaly jim obě varianty.

Všichni tři každého rána vyráželi na takové či onaké dobrodružství. Jednou je známý paní Taggartové, postarší profesor literatury, spatřil, jak na místní skládce rozebírají vrak automobilu. Přišel k nim, zakroutil hlavou a řekl Franciscovi: „Mladý muž tvého stavu by měl trávit čas v knihovnách, vstřebávat světovou kulturu.“ „A co podle vás dělám?“ opáčil Francisco.

V okolí nebyly žádné průmyslové podniky, Francisco však naučil Dagny a Eddieho, jak cestovat načerno Taggartovými nákladními vlaky do vzdálených měst. Tam vždy přelezli plot nějaké výrobny a pak postávali u okenních říms a dívali se na stroje, tak jako se druhé děti dívají na filmy. „Až budu řídit Taggart Transcontinental…“ říkávala v takových chvílích Dagny. „Až budu řídit d’Anconia Copper…“ říkával Francisco. Zbytek nikdy nemuseli dodávat. Své cíle a pohnutky navzájem znali.

Tu a tam je přistihl průvodčí, a přednosta sto kilometrů vzdálené stanice pak telefonoval paní Taggartové: „Máme tady tři uličníky, kteří tvrdí, že jsou…“

„Ano, ano,“ vzdychla paní Taggartová, „je to tak. Pošlete je domů, prosím vás.“

„Francisco,“ prohodil jednou Eddie, když stáli u kolejí místního Taggartova nádraží, „tys projezdil celou planetu. Co je podle tebe nejdůležitější na světě?“ „Tohle,“ ukázal Francisco na logo TT na čele lokomotivy. A dodal: „Moc rád bych si promluvil s Natem Taggartem.“

Povšiml si, že Dagny na něj po očku mrkla. Nic jiného neřekl, ale později, když kráčeli po úzké cestičce lesem plným vlhké hlíny, kapradí a slunce, prohlásil: „Dagny, já se vždycky budu klanět erbům. Vždycky budu uctívat symboly urozenosti. Ostatně jsem prý aristokrat. Kašlu ale na ošumělé věžičky a jednorožce z třetí ruky. Ty pravé erby naší éry se skví na billboardech a v reklamách oblíbených časopisů.“ „Jak to myslíš?“ nechápal Eddie. „Průmyslová loga, Eddie. Ochranné známky,“ odpověděl Francisco.

Toho léta mu bylo patnáct.

„Až budu řídit d’Anconia Copper…“ „Studuju hornictví a mineralogii, protože se připravuju na řízení d’Anconia Copperu…“ „Studuju elektrotechniku, poněvadž elektrárenské společnosti jsou nejlepšími zákazníky d’Anconia Copperu…“ „Chystám se na studium filozofie; jednoho dne totiž budu muset chránit d’Anconia Copper…“

„Myslíš někdy na něco jiného než na d’Anconia Copper?“ poznamenal jednou Jim.

„Ne.“

„Nezdá se ti, že na světě jsou i jiné věci?“

„O ty ať se starají druzí.“

„Není to skrz naskrz sobecký přístup?“

„Je.“

„Oč ti v životě vlastně jde?“

„O peníze.“

„Nemáš jich snad dost?“

„Každý můj předchůdce během svého života zvýšil produkci d’Anconia Copperu asi o deset procent. Já ji hodlám zvýšit o sto.“

„K čemu?“ napodobil Jim sarkasticky Franciscovu typickou otázku.

„Až umřu, chci se dostat do nebe – ačkoli čert ví, kde to je – takže si musím vydělat na vstupenku.“

„Za vstup do nebe se platí ctností,“ poučil ho Jim povýšeně.

„Přesně tak, Jamesi. A já chci žít tak, abych si mohl právem nárokovat tu největší ctnost ze všech. Abych o sobě mohl říct, že jsem byl člověk, který uměl vydělávat peníze.“

„To umí každý šejdíř.“

„Jamesi, jednoho dne snad zjistíš, že slova mají poměrně přesný význam.“

Francisco se zazubil a byl to výraz neskrývaného posměchu. Když je tak Dagny pozorovala, napadlo ji náhle, jak rozdílní jsou oba chlapci. Oběma hrál na rtech pohrdlivý úsměv. Jenže Francisco jako by se svému okolí smál, protože již viděl větší zázraky. Naproti tomu Jimův úsměšek jako by říkal, že zázrakům nesmí být dovoleno nadále existovat.

Onoho zvláštního odstínu Franciscova úsměvu si znovu povšimla jedné noci, když seděla s ním a Eddiem u ohně, který si rozdělali na lesní mýtině. Záře plamenů je obklopovala ohradou z lomených, mihotavých stínů vrhaných stromy, pařezy a vzdálenými hvězdami.

Dagny měla pocit, jako by za tou ohradou nebylo nic než černá prázdnota, s nádechem tajeného, strašidelného příslibu… něco jako budoucnost. Jenže budoucnost, pomyslela si, bude jako Franciscův úsměv – právě v něm, v jeho tváři, v odlesku plamenů pod vysokými větvemi borovic se k budoucnosti skrývá klíč, včasné varování před jejími záměry, a jí se znenadání zmocnilo neúnosné štěstí, neúnosné, protože bylo příliš intenzivní a ona ho neměla jak vyjádřit. Pohlédla na Eddieho. Ten se díval na Francisca. Svým vlastním tichým způsobem cítil totéž co ona.

„Proč máš rád Francisca?“ zeptala se ho několik týdnů nato, když Francisco odjel.

Eddie se zatvářil užasle. Svůj cit k Franciscovi bral za samozřejmý. „Když jsem s ním, připadám si v bezpečí,“ odpověděl.

„Já zase vedle něj zažívám vzrušení a dobrodružství.“

Franciscovi bylo následujícího léta šestnáct, toho dne, kdy s ním Dagny stála o samotě na vrcholku útesu nad řekou. Z výstupu po ostrých skalách měli oba roztrhaná trička i šortky. Stáli a shlíželi dolů na Hudson. Slyšeli, že o jasném dni je v dáli vidět New York. Nyní však jen mžourali do oslnivého oparu, amalgámu tří druhů světla – řeky, nebe a slunce.

Dagny si klekla na kolena, předklonila se a pokusila se zahlédnout alespoň drobný záblesk vzdáleného města. Vítr jí vháněl vlasy do očí. Pak se ohlédla přes rameno a spatřila, že Francisco se nedívá na obzor, nýbrž na ni. Byl to zvláštní pohled, zaujatý a bez úsměvu. Dagny chvíli zůstala bez hnutí, dlaně opřené o skálu, svaly na pažích napnuté vahou vlastního těla. Při jeho pohledu si však uvědomila svou pózu, své rameno vykukující z natrženého trika, své dlouhé, poškrábané, sluncem spálené nohy. Prudce vstala a odstoupila od něj. Přestože však hněvivě pohodila hlavou a jiskry jejího pohledu narazily na strohý kámen toho jeho, přestože si byla jistá, že si ho měří pohledem, který kárá a odsuzuje, slyšela se, jak se s předstíranou, usměvavou vzpurností v hlase ptá: „Co se ti na mně líbí?“

Francisco se zasmál. Dagny se zhrozila, co ji to propána napadlo položit mu takovou otázku. „Tohle se mi na tobě líbí,“ ukázal Francisco na třpytivé koleje Taggartovy stanice v dálce.

„Ty nejsou moje,“ odtušila Dagny zklamaně.

„A mně se líbí, že jednou budou.“

Dagny se usmála a svou neskrývanou radostí stvrdila jeho vítězství. Nevěděla, proč se na ni před chvílí díval tak zvláštně, usoudila však, že si zřejmě povšiml nějaké souvislosti mezi jejím tělem a její myslí, která jí jednoho dne dodá sílu k vládě nad těmi kolejemi v dálce.

„Pojď, mrkneme se, jestli uvidíme New York,“ řekl Francisco úsečně a potáhl ji za paži k okraji útesu. Dagny si pomyslela, že si nejspíše nevšiml, že si její paži přimáčkl k tělu a že ona tak musí stát těsně u něho; na noze cítila teplo jeho sluncem prohřáté kůže. Upírali zrak do dáli, neviděli však nic, jen oslnivý světelný opar.

Když je Francisco toho léta opustil, napadlo ji, že svým odjezdem překročil nejzazší hranici svého dětství. Toho podzimu měl nastoupit na vysokou školu. Její chvíle měla přijít napřesrok. Dagny se zmocnila dychtivá netrpělivost se vzrušivým podtónem strachu, jako kdyby Francisco skočil do neznámého nebezpečí. Připomněla si onu chvíli před lety, kdy ho sledovala, jak skáče po hlavě do Hudsonu a jak mizí v černé vodě, zatímco ona stála na útesu s vědomím, že on se každou chvíli vynoří a pak přijde řada na ni.

Mávla nad těmi obavami rukou. Francisco bral nebezpečí jako pouhou příležitost k dalšímu brilantnímu výkonu. Nebylo bitev, které by nevyhrál, nepřátel, které by nedokázal porazit. A pak si vzpomněla na poznámku, kterou slyšela ještě o pár let dříve. Byl to zvláštní komentář a ještě podivnější bylo, že jí utkvěl v paměti, třebaže jí tenkrát nedával smysl. Pronesl ho starý profesor matematiky, otcův známý, který tehdy navštívil jejich venkovské sídlo poprvé a naposled. Dagny se líbila jeho tvář a dodnes viděla ten zvláštní smutek v jeho očích, když jednoho večera seděli na terase v ubývajícím světle dne a profesor ukázal na Franciscovu siluetu na zahradě a řekl jejímu otci: „Ten kluk je zranitelný. Má neobyčejný potenciál k radosti. Co si s ním počne ve světě, který je na radost tak skoupý?“

Francisco nastoupil na slavnou americkou školu, kterou pro něj otec vybral již dávno. Byl to poslední opravdu špičkový vzdělávací ústav, který na světě ještě zbýval – Univerzita Patricka Henryho v Clevelandu.

Té zimy za ní nepřijel na návštěvu, přestože to měl do New Yorku pouhou jednu noční jízdu vlakem. Dopisy si nikdy nepsali a ani teď s tím nezačali. Dagny však věděla, že Francisco přijede zase v létě, že bude znovu pobývat jeden prázdninový měsíc na jejich rodinném ranči.

Oné zimy se párkrát stalo, že ji přepadla jakási neurčitá předtucha. Ve vzpomínkách se stále vracela ke slovům starého profesora, jako k varování, které si nedokázala vysvětlit. Pokaždé je ale záhy pustila z hlavy. Když myslela na Francisca, cítila konejšivou jistotu, že brzy dostane další měsíční zálohu na budoucnost, další důkaz, že svět, který viděla před sebou, je skutečný, třebaže druzí vidí něco jiného.

„Zdar, Šneku!“

„Zdar, Frisco!“

V tom okamžiku, když stála na kopci a po roce ho znovu spatřila, náhle pochopila podstatu onoho světa, který s Franciscem bránila proti všem. Byla to jen prchavá chvíle, Dagny cítila, jak jí bavlněná sukně pleská ve větru o kolena, cítila slunce na víčkách a tak nesmírnou, povznášející úlevu, že se musela zapřít nohama pevně o zem, protože měla pocit, že se každou chvíli vznese k nebi, lehká jako pírko.

Byl to náhlý pocit svobody a bezpečí, protože si uvědomila, že o událostech jeho života neví vůbec nic, nikdy nevěděla a nikdy nebude potřebovat vědět. Svět nahodilostí – rodin, večeří, škol, lidí, bezcílných lidí vlekoucích břímě takové či onaké viny – nebyl jejich světem, nemohli ho změnit, a proto na něm nezáleželo. Spolu se nikdy nebavili o tom, co všechno se jim přihodilo, zatímco se neviděli, nýbrž jen na co zrovna myslí a co chtějí dělat v budoucnu… Dagny ho pozorovala mlčky, jako kdyby jí našeptával vnitřní hlas: Nikoli to, co je, nýbrž to, co vytvoříme… Nás nikdo nezastaví, mě a tebe…

Odpusť mi, že jsem se bála, že mi tě vezmou. Odpusť, že jsem pochybovala, vím, že nikdy nebudeš jejich… Už se o tebe nikdy nebudu bát…

On také stál a chvíli ji pozoroval, a jí se zdálo, že se na ni nedívá jako na osobu, kterou dlouho neviděl, nýbrž jako na dívku, kterou měl před očima každičký den uplynulého roku. Nebyla si tím jistá, byl to jen okamžik, tak krátký, že sotva ho zachytila, on se již otáčel a ukazoval na břízu za sebou a říkal tónem jejich dětské hry: „Kdy už se naučíš běhat rychleji? Myslíš, že na tebe budu vždycky čekat?“

„Budeš?“ opáčila vesele.

„Vždycky,“ odvětil Francisco s vážnou tváří.

Když kráčeli po stráni k domu, bavil se Francisco s Eddiem, zatímco Dagny šla mlčky vedle něj. Měla pocit, že mezi nimi existuje nová zdrženlivost, která je ale kupodivu novou důvěrností.

Nevyptávala se ho na univerzitu. O několik dní později se ho jen zeptala, zda se mu studium líbí.

„Už i na Patricku Henrym se dnes učí většinou bláboly,“ odvětil, „pár kurzů jsem si ale oblíbil.“

„Našel sis nějaké přátele?“

„Dva.“

Nic víc nedodal.

Jim měl v září nastoupit do svého posledního ročníku na jedné newyorské fakultě. Během studií si osvojil zvláštní, rozechvělou útočnost v chování a vystupování, jako by objevil novou zbraň. Francisca jednou bezdůvodně zastavil uprostřed zahrady a prohlásil tónem agresivního moralismu: „Myslím, že teď, když jsi dospěl do studentských let, by ses měl konečně naučit něco o ideálech. Je načase, abys zapomněl na svou sobeckou hamižnost a trochu se zamyslel nad svou společenskou zodpovědností, protože mám za to, že všechny ty miliony, které jednou zdědíš, nejsou určeny ke tvé osobní potěše, nýbrž ti budou svěřeny, abys je užil v zájmu chudých a sociálně znevýhodněných, protože si myslím, že člověk, který si toto neuvědomuje, je tím vůbec nejnemravnějším typem lidské bytosti.“

Na to Francisco vlídně odpověděl: „Jamesi, měl bys vědět, že se nesluší vnucovat druhým nevyžádané názory. Jinak hrozí, že tě tvoji posluchači neušetří citelného zahanbení, až ti dají najevo, jakou pro ně tvé názory mají cenu.“

Když kráčeli pryč, prohodila Dagny: „Je na světě hodně lidí jako Jim?“

Francisco se zasmál. „Spousta.“

„Tebe to netrápí?“

„Ne. Nemusím se s nimi stýkat. Proč se na to ptáš?“

„Protože si myslím, že jsou svým způsobem nebezpeční… Nevím…“

„Propánakrále, Dagny! Snad si nemyslíš, že se zaleknu hastrošů, jako je James?“

Teprve za několik dalších dní, když zůstali o samotě a mířili lesem k řece, se Dagny zeptala: „Francisco, který typ lidské bytosti je nejnemravnější?“

„Člověk bez cíle.“

Dagny upírala zrak k rovným sloupům stromů, které stínily výhled na nesmírné, náhlé, zářivé těleso za nimi. Les byl šerý a chladný, okrajové větve se však již natahovaly k horkým, stříbřitým paprskům slunce odrážejícím se od říční hladiny. Napadlo ji, proč ji ten pohled tak těší, když si okolní krajiny nikdy dříve příliš nevšímala, proč si tak silně uvědomuje svou radost, svůj pohyb, své tělo při chůzi.

V té chvíli se nechtěla dívat na Francisca. Měla pocit, že jeho přítomnost je intenzivnější, skutečnější, když se mu vyhýbá pohledem, téměř jako by její zostřená vnímavost pramenila z něho, jako když se slunce odráží od hladiny.

„Ty si o sobě myslíš, že jsi dobrá, co?“ prohodil Francisco.

„To jsem si myslela vždycky,“ odvětila Dagny bez ohlédnutí.

„Tak mi to dokaž. Předveď mi, jak vysoko vystoupáš v hierarchii Taggart Transcontinentalu. I kdybys byla třeba dokonalá, já chci, abys na sobě dál pracovala a aby sis přitom sáhla na dno. A až z posledních sil dojdeš k cíli, chci, abys vyrazila za dalším.“

„Proč myslíš, že bych ti měla cokoli dokazovat?“

„Opravdu mám odpovědět?“

„Ne,“ šeptla Dagny s pohledem upřeným na protější břeh v dáli.

Uslyšela, jak se tiše zasmál. Po chvíli prohlásil: „Dagny, v životě není nic opravdu důležité, kromě toho, jak dobře pracuješ. Jen to a nic jiného. Všechno, čím se staneš, vzejde z tvojí práce. To je jediné měřítko hodnoty člověka. Všechny ty etické zákony, které se ti budou snažit vnutit, jsou jako papírové peníze, které finanční šarlatáni podstrkují lidem, aby je obrali o jejich ctnosti. Zákon způsobilosti je jedinou pravou normou, zlatým standardem mravnosti. Až budeš starší, pochopíš.“

„Já chápu už dnes. Ale… Francisco, proč jsme my dva podle všeho jediní, kdo si to uvědomuje?“

„A proč ti záleží na druhých?“

„Protože chci světu kolem sebe porozumět a na lidech je cosi, čemu nerozumím.“

„Co?“

„Víš, já byla ve škole odjakživa neoblíbená a nikdy mi to nevadilo, teď už ale vím proč. A nechce se mi tomu věřit. Ostatní mě nenávidí nikoli proto, že bych něco dělala špatně, ale protože všechno dělám dobře. Vždycky jsem měla nejlepší známky ze třídy. A to se ani nemusím učit. Vždycky dostanu jedničku. Myslíš, že bych si měla pro změnu nechat dát pětku, abych se stala nejoblíbenější holkou na škole?“

Francisco se zastavil, podíval se na ni a vyťal jí políček.

Všechny její pocity té chvíle se smrštily do jediného drobného bodu v čase a prostoru; zdálo se jí, že tím souhrnným vzepětím emocí se jí pod nohama zachvěla zem. Věděla, že kdyby ji uhodil kdokoli jiný, okamžitě by ho zabila. Na jedné straně cítila divokou zuřivost, která by jí k tomu dodala sílu – a straně druhé stejně divokou radost z toho, že ji uhodil právě Francisco. Těšila se z tupé, palčivé bolesti na líci a z chuti krve v koutku úst. Cítila uspokojení z toho, že mu náhle rozumí, že chápe, proč to udělal.

Rozkročila se a čekala, až se jí přestane točit hlava. Hlavu držela zpříma a dívala se na něho s vědomím nové síly v očích, s pocitem, že mu je poprvé v životě rovna, s vítězoslavným úsměškem na rtech.

„To tě vážně zabolelo tak moc?“ zeptala se.

Francisco se zatvářil užasle. Ta otázka a ten úsměv již nepatřily malé holce. Odpověděl: „Pokud ti to udělá radost, tak zabolelo.“

„Velkou radost.“

„Něco takového už nikdy neříkej. To není k smíchu.“

„Nebuď hloupý. Jak tě propána mohlo napadnout, že mi záleží na oblíbenosti?“

„Až vyrosteš, pochopíš, jak strašlivě hroznou věc jsi řekla.“

„Já to chápu už teď.“

Francisco se rázně otočil, vytáhl kapesník a namočil ho v řece. „Pojď sem,“ rozkázal.

Dagny se zasmála a ustoupila o krok. „Kdepak. Já to chci nechat, jaké to je. Líbí se mi to. Doufám, že to příšerně opuchne.“

Francisco ji dlouho mlčky pozoroval. Pak řekl pomalu, velmi vroucně. „Dagny, ty jsi úžasná.“

„Vždyť vím už dávno, že si to myslíš,“ opáčila přidrzle nenuceným tónem.

Když se vrátila domů, řekla matce, že upadla a rozřízla si ret o skálu. Bylo to poprvé a naposled, co jí zalhala. Nikoli však proto, aby chránila Francisca, nýbrž protože měla nejasný, nevysvětlitelný pocit, že onen incident je tajemstvím příliš cenným, než aby se o něj s kýmkoli dělila. Dalšího léta, když Francisco znovu přijel na prázdniny, jí bylo šestnáct. Rozběhla se mu naproti, hned se však zarazila. On si toho všiml, také zastavil a chvíli se na sebe jen dívali přes širou zelenou stráň. To on k ní nakonec zamířil, velmi pomalým krokem, zatímco ona stála a čekala.

Když k ní došel, nevinně se usmála, jako by si nebyla vědoma nějakého klání, natož svého vítězství.

„Snad tě potěší novina,“ oznámila mu, „že mám práci u železnice. Noční dispečerka v Rockdalu.“

Francisco se zasmál. „Jak je libo, Taggartova železnice, závod začíná. Teď se ukáže, kdo komu prokáže větší čest, jestli ty Natu Taggartovi, nebo já Sebastianu d’Anconiovi.“

Té zimy oklestila Dagny svůj život na ryzí strohost geometrického výkresu, na pár rovných linek – každý den na elektrotechnické fakultě, každý večer na dispečinku rockdaleské stanice, uzavřený kruh jejího pokoje, místnosti zaneřáděné schématy motorů, modrotisky ocelových konstrukcí a jízdními řády.

Paní Taggartová pozorovala svou dceru nešťastně a nechápavě. Odpustila by jí vše, co svému studiu a práci obětovala, kromě jednoho – Dagny neměla sebemenší zájem o muže, nejevila naprosto žádné romantické sklony. Paní Taggartová neschvalovala krajnosti, přesto byla připravena smířit se s krajností opačného druhu, pokud to bude nutné. Tuhle však snést nedokázala. Připadala si trapně, když musela přiznat, že její sedmnáctiletá dcera nemá jediného obdivovatele.

„Dagny a Francisco d’Anconia?“ odpovídala vždy s posmutnělým úsměvem na otázky svých známých. „Ale kdepak, ti dva spolu nic nemají. Připomínají spíš mezinárodní průmyslový kartel. O ničem jiném se nebaví.“

Jednoho večera řekl James Dagny před všemi hosty, se zvláštním uspokojením v hlase: „Dagny, i když tě pojmenovali po ní, ve skutečnosti vypadáš spíše jako Nat Taggart než první Dagny Taggartová, věhlasná krasavice a jeho žena.“ Paní Taggartová nevěděla, co ji pohoršilo víc, zda Jamesova slova, nebo to, že je Dagny přijala radostně jako kompliment.

Pomyslela si, že nejspíše nikdy nebude s to ani vzdáleně pochopit, co se v hlavě její dcery vlastně odehrává. Dagny pro ni byla postavou, která jen pobíhá z bytu ven a zpátky, štíhlou dívkou v kožené bundě se zvednutým límcem, krátkou sukní a dlouhýma nohama varietní tanečnice. Pokojem rázovala s přímou, mužnou prudkostí, její pohyby však byly zvláštně elegantní – svižné, úsporné a kupodivu vyzývavě ženské.

Občas si u ní paní Taggartová povšimla výrazu, který nedokázala přesně popsat. Nebylo v něm jen pouhé veselí, nýbrž něco mnohem víc, byl to pohled tak netknutého, ryzího vytržení, že jí připadal až nenormální. Žádná mladá dívka by neměla být tak necitlivá, aby neznala smutek. Její dcera, usoudila paní Taggartová, není schopna prožívat emoce.

„Dagny,“ zeptala se jednou, „copak se nikdy nemáš chuť bavit?“ Dagny se na ni nevěřícně podívala a odpověděla: „A co myslíš, že dělám?“

K rozhodnutí uvést svou dceru do newyorské společnosti dospěla paní Taggartová až po dlouhé a úzkostné úvaze. Nevěděla, zda by svým známým představila dívku zapsanou v seznamu prominentních amerických rodin, nebo noční dispečerku rockdaleské železniční stanice; tušila, že by platilo spíše to druhé. A navíc si byla jistá, že Dagny by takovou příležitost odmítla. Proto užasla, když Dagny téměř dychtivě souhlasila, pro jednou jako malá holka.

A užasla podruhé, když se dozvěděla, co si Dagny na slavnostní ples hodlá obléknout. Byly to první ženské šaty, které si kdy na sebe odhodlala vzít – bílou šifonovou róbu s objemnou sukní, která se kolem ní vznášela jako oblak. Paní Taggartová čekala, že v ní Dagny bude vypadat absurdně a nemístně. Dagny však zářila jako hvězda. Zdála se starší, a zároveň oslnivěji nevinná než kdy dříve. Když stála před zrcadlem, držela hlavu tak, jak by to manželka Nata Taggarta nikdy nedokázala.

„Dagny,“ řekla paní Taggartová tiše, vyčítavě, „vidíš, jak dovedeš být krásná, když chceš?“

„Ano,“ přisvědčila Dagny věcně.

Výzdoba tanečního sálu hotelu Wayne-Falkland probíhala pod osobním vedením paní Taggartové. Ta se odjakživa těšila výtvarnému nadání a dekorace toho večera byly jejím mistrovským dílem. „Dagny, ráda bych ti ukázala, čeho je dobré si všímat,“ prohlásila. „Světla, barvy, květiny, hudba. Tyto prvky nejsou tak nepodstatné, jak si možná myslíš.“ „Já si nikdy nemyslela, že jsou nepodstatné,“ ohradila se Dagny vesele. Pro jednou měla paní Taggartová pocit, že mezi nimi existuje pouto; Dagny se na ni dívala s vděčnou dětskou důvěrou. „Díky nim je život krásný,“ pokračovala paní Taggartová. „A já chci, aby dnešní večer byl překrásný, především pro tebe. První ples je vždy nejromantičtější událostí v životě každé ženy.“

Nejvíce ze všeho paní Taggartovou překvapilo, když spatřila, jak Dagny stojí pod zářivými světly a rozhlíží se po sále. Tohle již nebylo dítě, ani dívka, nýbrž žena tak sebevědomá, tak nebezpečně silná, že na ni paní Taggartová hleděla napůl šokovaně, napůl obdivně. V éře všední, cynické, lhostejné jednotvárnosti, mezi lidmi, kteří připomínali shrbené stíny, působilo Dagnino držení těla téměř necudně, neboť takto se po tanečních sálech procházely ženy před staletími, kdy předvádění polonahého těla k obdivu a potěše mužů bylo projevem smělosti a sebevědomí, kdy ještě mělo význam, jeden jediný, uznávaný všemi – akt vznešeného dobrodružství. A tohle, pomyslela si paní Taggartová s úsměvem, byla dívka, kterou ona podezírala z nedostatku sexuality. Zmocnila se jí nesmírná úleva – a zároveň lehké pobavení při pomyšlení, že jí na klidu přidal zrovna takový objev.

Úleva však trvala pouhých pár hodin. Ke konci večera si paní Taggartová povšimla, že Dagny sedí v koutě sálu na balustrádě jako na kolejovém hrazení a pod šifonovou sukní komíhá ve vzduchu nohama, jako by na sobě měla tepláky. Bavila se s dvojicí bezbranných mladíků s prázdným, přezíravým výrazem ve tváři.

Na zpáteční cestě domů spolu nepromluvily ani slova. Avšak pár hodin nato, na náhlý popud, vešla paní Taggartová do jejího pokoje. Dagny stála u okna, ještě ve svém bělostném večerním šatu, který vypadal jako obláček nesoucí příliš útlé, drobné tělo s povislými rameny. Za okny se v prvním ranním světle převalovala šedá mračna.

Dagny se otočila a v očích měla pouze zmatenou bezradnost. Tvářila se klidně a vyrovnaně, cosi v jejím výrazu však paní Taggartovou znepokojilo. Zalitovala, že si přála, aby její dcera poznala v životě smutek.

„Matko, oni si vážně myslí, že je to přesně naopak?“ prohodila Dagny.

„Co?“ nechápala paní Taggartová.

„Ty prvky, o kterých jsi mi říkala. Světla a květiny. Čekají snad, že ony vdechnou romantiku jim, a ne naopak?“

„Zlato, já ti nerozumím.“

„V tom sále nebyl jediný člověk, který by měl z té výzdoby radost,“ hlesla Dagny bezvýrazně. „A vlastně ani nikdo, kdo by si myslel nebo cítil alespoň něco. Všichni jen popocházeli sem a tam a vydávali stejné nudné zvuky, jaké vydávají vždy a všude. Nejspíš spoléhali na to, že se ve světle těch lustrů rozzáří.“

„Zlato, ty si všechno moc bereš k srdci. Na plese se od člověka nečekají intelektuální výkony. Tam se lidé chodí veselit.“

„Jak? Hloupými řečmi?“

„Ale prosím tě. Copak tě netěšila pozornost těch mladých mužů?“

„Mužů? Já tam nepotkala jediného, kterého bych nedokázala totálně zesměšnit, i kdyby měl k ruce dalších deset sobě podobných.“

O několik dní později, když seděla za svým stolem na rockdaleské stanici, kde se cítila jako doma, si Dagny znovu vzpomněla na onen večer a v duchu se pokárala za to, že z něj odešla zklamaná. Vzhlédla k oknu. Přicházelo jaro, na větvích stromů se v měsíčním světle leskly první listy a vzduch byl klidný a teplý. Dagny se zeptala sama sebe, co si vlastně od toho plesu slibovala. Nedokázala si odpovědět. Ucítila to však znovu, tady a teď, když se hrbila nad svým oprýskaným stolem a vyhlížela do tmy – pocit neurčitého, nekonkrétního očekávání, který jí stoupal tělem, pomalu jako teplá tekutina. Lenivě si položila čelo na předloktí. Nebyla unavená, pro jednou však necítila obvyklou chuť k práci.

Když toho léta znovu přijel Francisco, pověděla mu o plese i o svém zklamání. Francisco jí mlčky naslouchal a díval se na ni vůbec poprvé oním nehybným, výsměšným pohledem, kterým obvykle častoval druhé, pohledem, který jako by viděl příliš mnoho. Dagny měla pocit, že z jejích slov vyčetl víc, než mu vědomě prozradila.

Stejný pohled viděla v jeho očích onoho večera, kdy se s ním rozloučila předčasně. Seděli tehdy o samotě na břehu řeky.

Dagny věděla, že má ještě hodinu, než bude muset do práce. Po nebi pluly dlouhé, tenké pruhy ohně a na hladině se zahálčivě pohupovaly rudé záblesky. Francisco dlouho jen mlčel. Tu Dagny rázně vstala a oznámila mu, že už musí jít. Francisco jí nic nerozmlouval, jen se opřel lokty o trávu a upřel na ni nehybný pohled, kterým jako by říkal, že zná její pohnutky. Když Dagny hněvivě rázovala do kopce k domu, uvažovala, co ji přimělo k odchodu. Nevěděla. Byl to náhlý neklid vyvěrající z pocitu, který rozpoznala až nyní – pocitu očekávání.

Každého večera nasedla do vozu a odjela do sedm kilometrů vzdáleného Rockdalu. Vracela se za úsvitu, spala pár hodin a vstávala se zbytkem domácnosti. Neměla potřebu spát. Když se v prvních paprscích ranního slunce převlékala do postele, cítila napjatou, radostnou, bezdůvodnou netrpělivost vykročit znovu do začínajícího dne.

Potřetí viděla Franciscův výsměšný pohled přes síť tenisového kurtu. Začátek toho utkání si již nepamatovala. Tenis spolu hráli často a Francisco pokaždé vyhrál. Dagny nevěděla, kdy přesně se rozhodla, že tentokrát vyhraje ona.

Jakmile si ten cíl uvědomila, nešlo již o prosté rozhodnutí či přání, nýbrž o tichou sílící bouři v srdci. Nevěděla, proč zrovna tentokrát musí zvítězit, proč je to tak dějinně, naléhavě nutné. Věděla pouze, že musí a že také zvítězí.

Pak už se jí utkání hrálo lehce, jako by se její sportovní já vypařilo a vládu nad ní převzala cizí moc. Prohlížela si Franciscovu vysokou, hbitou postavu, jeho opálené paže zvýrazněné krátkými rukávy bílého trika. Při pohledu na jeho obratné pohyby, při pomyšlení, že někoho takového dnes porazí, ji hřálo povýšené uspokojení. A tak každý jeho znamenitý úder byl jejím vítězstvím a brilantní způsobilost jeho těla se stala jejím triumfem.

Obestírala ji vzrůstající bolest z vyčerpání, nevěděla však, že jde o bolest, cítila jen náhlá, občasná bodnutí, díky kterým si letmo uvědomovala a hned zase zapomínala různé části svého těla – svůj ramenní kloub, své lopatky, své kyčle, bílé šortky lnoucí jí k pokožce, svaly na nohou, kdykoli vyskočila za míčkem, ale již si nepamatovala, jestli znovu dopadla na zem, svoje víčka, když se nebe zbarvilo do ruda a míček se k ní vyřítil ze tmy jako rotující bílý plamen, tenký žhavý drát, který jí vzplál v kotníku, bleskově se jí rozhořel podél zad do paže, vytryskl jí z těla a odpálil míček k Franciscovi… Cítila jásavou rozkoš, protože každé bodnutí bolesti, které se zrodilo v jejím těle, muselo skonat v tom jeho, protože on byl stejně vyčerpaný jako ona, protože co činila sobě, činila i jemu, on cítil totéž co ona, to ona ho k tomu dohnala, necítila svou bolest ani svoje tělo, nýbrž jeho.

Když tu a tam zahlédla jeho tvář, viděla, že se směje.

Díval se na ni, jako by rozuměl. Nehrál na vítězství, nýbrž aby jí hru ztížil. Proháněl ji ze strany na stranu, klidně míček poslal do autu, jen aby viděl, jak Dagny kroutí zápěstí v mučivém bekhendu, chvíli jen stál na místě, aby si myslela, že míček nedostihne, jen aby na poslední chvíli švihl rukou a poslal ho zpět takovou silou, že Dagny okamžitě věděla, že nemá nárok. Připadalo jí, že už se nikdy v životě nepohne, a tak se vždy podivila, když se najednou přistihla, že stojí na druhé straně svého kurtu a trefuje míček včas, trefuje ho, jako by jej chtěla roztrhat na cáry, jako by to byla Franciscova tvář.

Ještě jeden úder, pomyslela si vždy, i kdyby jí měl zpřelámat ruku… Ještě jednou, i kdyby nádech, který násilím vnutila do plic přes sevřené, oteklé hrdlo, měl být tím posledním… A pak necítila nic, ani bolest, ani svaly, jen nutkání ho porazit, vidět ho vyčerpaného a zhrouceného, a teprve v té chvíli bude moci zemřít.

Zvítězila. Snad prohrál, pro jednou, vinou toho neustálého smíchu.

Přešel k síti, zatímco ona stála na místě, a hodil jí raketu k nohám, jako by věděl, že o to celou dobu stála. Odešel z kurtu a svalil se na vedlejší trávník, hlavu položenou na paži.

Dagny k němu pomalu přešla. Postavila se nad něj a dívala se na jeho tělo u svých nohou, prohlížela si jeho propocené triko a vlasy pohozené na paži. Francisco zvedl hlavu. Jeho pohled se sunul zvolna podél jejích nohou, k jejím šortkám, blůzce, očím. Byl to provokativní pohled, který jako by se propaloval jejím oděvem a její myslí. A jako by říkal, že ve skutečnosti vyhrál on.

Té noci seděla Dagny za svým stolem v Rockdalu, samotná ve staré staniční budově, a hleděla na oblohu za oknem. Byla to její nejoblíbenější hodina, kdy vrchní tabulky děleného okna pomalu světlaly a kolejnice za těmi spodními se měnily ve vlákna zamženého stříbra. Zhasla lampičku a pozorovala nesmírný, nezvučný pohyb světla po nehybné zemi. Celý svět se zastavil, ani lísteček na větvi se nezachvěl, jen nebe pozvolna bledlo a měnilo se na plochu připomínající zářivou hladinu oceánu.

V tu hodinu její telefon mlčel, téměř jako by se zastavil pohyb i napříč celou železniční sítí. Vtom Dagny uslyšela venku kroky, hned za dveřmi. Dovnitř vešel Francisco. Nikdy předtím za ní nepřišel, ona však nebyla překvapená, že ho vidí.

„Co tady děláš v tuhle dobu?“ prohodila.

„Nechce se mi spát.“

„Jak ses sem dostal? Neslyšela jsem auto.“

„Šel jsem pěšky.“

Uběhlo několik chvil, než si uvědomila, že se ho nezeptala, proč vlastně přišel, a že se na to ani zeptat nechce.

Francisco přecházel po místnosti, prohlížel si svazky nákladních listů na nástěnkách, kalendář se snímkem Taggartovy komety v pyšném vzedmutí pohybu vstříc objektivu fotoaparátu. Choval se jako doma, jako by měl za to, že jim dispečink patří, jako ostatně všude, kam spolu zavítali. Zdálo se, že nemá náladu na řeči. Položil jí pár otázek o práci, a pak už jen mlčel.

S úsvitem se rozpohyboval provoz na trati a do ticha začal zvonit telefon. Dagny se pohroužila do práce. Francisco seděl v koutě, jednu nohu přehozenou přes opěrku křesla, a čekal.

Dagny pracovala svižně. Přišlo jí, že má neobvykle čistou hlavu. Těšila se z přesné hbitosti svých rukou. Soustředila se na jasný, ostrý zvuk telefonu, na čísla vlaků, vagonů, zakázek. Na všechno ostatní zapomněla.

Když jí však na podlahu spadl tenký list papíru a ona se shýbla, aby jej zvedla, náhle si velmi intenzivně uvědomila onen konkrétní okamžik, sebe samu, svůj pohyb. Povšimla si své šedé lněné sukně, vyhrnutých rukávů své šedé blůzky a nahé paže natažené k papíru. Cítila, jak se jí bezdůvodně zastavilo srdce, jak tomu bývá ve chvílích bezdechého očekávání. Zvedla papír a znovu se napřímila.

Již se téměř rozbřesklo. Stanicí projel vlak, bez zastavení. V ryzím světle brzkého rána splynul řetěz vagonů v jediné stříbrné vlákno a vlak jako by se vznášel nad zemí, jako by míjel staniční budovu bez doteku kolejí. Podlaha stanice se chvěla, okna drnčela. Dagny sledovala projíždějící soupravu s rozzářeným úsměvem. Pohlédla na Francisca – díval se na ni, s týmž úsměvem.

Když dorazil denní dispečer, předala mu Dagny agendu a vyšla s Franciscem do křišťálového rána. Slunce ještě nevyšlo, vzduch ale jako by zářil místo něj. Dagny nebyla ani trochu unavená. Cítila se, jako by právě vstala.

Zamířila ke svému vozu, ale Francisco prohodil: „Pojďme pěšky. Pro auto se vrátíme později.“

„Dobrá.“

Jeho návrh ji nepřekvapil a představa sedmikilometrové procházky jí nevadila. Přišla jí zcela přirozená, zcela v souladu se zvláštní realitou dané chvíle, která byla ostrá a jasná, avšak zcela odříznutá ode všeho ostatního, bezprostřední, leč osamocená, jako slunečný ostrov v okolní husté mlze. Byla to intenzivní, samozřejmá realita opilců.

Cesta domů vedla lesem. Odbočili ze silnice na starou stezku, která se klikatila mezi stromy, mnoha kilometry panenské krajiny. Široko daleko nebylo ani stopy po lidech, kromě starých vyjetých brázd zarostlých travou, které je však od civilizace izolovaly ještě víc, neboť ke vzdálenosti kilometrů přidávaly vzdálenost let. Nad zemí se stále vznášelo ranní šero, v mezerách mezi stromy však visely trsy zářivě zelených listů, které jako by rozjasňovaly celý les. Žádný se však ani nezatřepotal. Dagny s Franciscem procházeli o samotě nehybným světem. Dagny si náhle uvědomila, že již velmi dlouho nepromluvili ani slova.

Dorazili na mýtinu. Byl to malý travnatý palouk na dně údolíčka obehnaného strmými skalnatými útesy. V půli ho přetínal úzký potůček a na okrajích visely k zemi větve stromů, jako splývavé zelené závěsy.

Zurčení vody jen zdůrazňovalo okolní ticho. Vzdálená výseč otevřeného nebe jako by onomu místu jen dodávala na utajenosti. Vysoko nad hlavou, na hřebeni kopce, zachytil jeden strom první paprsky vycházejícího slunce.

Dagny s Franciscem zastavili a podívali se na sebe. Dagny věděla dřív, než se tak stalo, že se tak stane. Francisco ji objal a přitiskl své rty na její. Dagny jej sevřela v divoké odpovědi a vůbec poprvé naplno pochopila, jak moc po tom toužila.

Ucítila drobné bodnutí vzdoru a strachu. Francisco ji držel a své dlouhé tělo k ní tiskl s napjatou, cílevědomou naléhavostí, rukama jí přejížděl po ňadrech, jako by se na jejím těle učil vlastnické intimitě, šokující důvěrnosti, která nepotřebuje její dovolení, její souhlas. Dagny se mu pokusila vymanit, odtáhla se však jen natolik, že spatřila jeho tvář a jeho úsměv, který říkal, že mu udělila svolení již dávno. Napadlo ji, že musí utéct. Místo toho si však přitáhla jeho hlavu k sobě a znovu našla jeho ústa.

Věděla, že strach je marný, že Francisco udělá, co se mu zlíbí, že veškeré rozhodování je nyní na něm a ona že nemá na výběr vůbec nic kromě toho, po čem touží ze všeho nejvíc – podřídit se. Vzdala se své vědomé vůle, poslední matné zbytky jejího vlastního já se rozplynuly, v dané chvíli neměla sílu v něj věřit. Věděla pouze, že se bojí, přesto však na něj chtěla zakřičet: Neptej se mě – propána o nic mě nežádej – prostě to udělej!

Na okamžik se vzdorně zapřela nohama o zem, on ale tiskl svá ústa k jejím a oba se svalili do trávy v objetí. Jejich rty se ani na okamžik neodloučily. Dagny ležela tiše a klidně, jako nejdříve nehybný a pak rozechvělý objekt aktu, který Francisco vykonal prostě, bez váhání, jako svým plným právem, právem na neúnosnou rozkoš, která je pohltila.

To, co pro ně ona chvíle znamenala, pojmenoval prvními slovy, která poté vyřkl. Zašeptal: „Museli jsme se to dozvědět až od sebe navzájem.“ Dagny se podívala na jeho dlouhé tělo natažené na trávě vedle sebe, v černých volných kalhotách a černém triku. Pohled se jí zastavil na opasku těsně upnutém kolem jeho útlého pasu a vzedmula se v ní pýcha, radostná pýcha majitelky jeho těla. Ležela na zádech, pozorovala oblohu a neměla sebemenší potřebu se hýbat nebo myslet nebo se zaobírat tím, co bude, až ona chvíle skončí.

Když se vrátila domů, když ležela v posteli, nahá, neboť její tělo se pro ni stalo cizím územím, příliš cenným, než aby se jí dotýkala noční košile, a protože ji těšilo ležet nahá a představovat si, že bílá prostěradla se dotýkají Franciscova těla, když si slibovala, že dnes neusne, aby se nezřekla toho nejsladšího vyčerpání, jaké kdy poznala, to poslední, nač pomyslela, byla vzpomínka na dobu, kdy chtěla nějak vyjádřit, jen nevěděla jak, ono bleskové poznání pocitu velkolepějšího než štěstí, pocitu, že žehná celé planetě, že je zamilovaná do skutečnosti, že existuje a že žije právě na tomto světě. Nyní již věděla, že to vše člověk vyjadřuje aktem, který právě poprvé zakusila. Byla-li však tato myšlenka nezměrně hluboká a vážná, ona si to v té chvíli neuvědomovala. Nic vážného přeci nemohlo existovat ve vesmíru očištěném od veškeré bolesti a ona nebyla ve stavu, aby přemítala nad dopady a důsledky. Spala, se slabým úsměvem na rtech, v tichém pokoji zalitém ranním sluncem.

Toho léta se s ním scházela v lese, na utajených místech u řeky, na podlaze opuštěné chatrče, ve sklepě svého domu.

Byly to jediné chvíle, kdy se naučila vnímat krásu – když pozorovala staré dřevěné trámy či ocelovou desku klimatizační jednotky, která jim nervózně, rytmicky vrčela nad hlavou. Nosila volné kalhoty nebo bavlněné letní šaty, nikdy však nepůsobila tak žensky, jako když k němu přistoupila, rozpustila se mu v náručí a oddala se každému jeho přání, v gestu bezvýhradného uznání toho, že Francisco ji má plně ve své moci, prostřednictvím rozkoše, kterou jí dokáže poskytnout. Ten ji na oplátku naučil každé podobě smyslnosti, kterou vynašel. „Není to úžasné, že nám naše těla dokážou poskytnout tolik radosti?“ podotkl jednou docela prostě. Byli šťastní a oslnivě nevinní. Oběma byla naprosto cizí představa, že rozkoš je hřích.

Své tajemství skrývali před ostatními, nikoli ze zahanbené provinilosti, nýbrž protože bylo jen a pouze jejich, čisté a neposkvrněné, a nikdo neměl nejmenší právo o něm diskutovat či ho jakkoli hodnotit. Dagny si byla vědoma obecně uznávané doktríny sexu, která v té či oné podobě hlásala, že pohlavní styk je odpudivým projevem slabé vůle a nízkých pudů člověka, trpěným jen z nutnosti. Sama párkrát zakusila pocit cudnosti a pokaždé se zhrozila, nikoli však nad touhami svého těla, nýbrž nad uvažováním lidí, kteří tuto doktrínu uznávají.

Té zimy ji Francisco jezdil do New Yorku navštěvovat, v nepředvídatelných intervalech. Jednou přiletěl z Clevelandu, bez varování, dvakrát v jednom týdnu, jindy se neobjevil celé měsíce. Dagny seděla na podlaze svého pokoje, obklopená diagramy a modrotisky, když vtom se ozvalo zaklepání na dveře. „Nemám čas!“ křikla a uslyšela uštěpačný hlas: „Ani chvilku?“ Dagny vyskočila na nohy, otevřela dveře dokořán a na prahu stál on. Odebrali se do apartmánu, který Francisco pronajal ve městě, malý byt v tiché čtvrti. „Francisco,“ zeptala se ho jednou, s náhlým úžasem. „Já jsem tvá milenka, že?“ Francisco se zasmál. „Přesně tak.“ Dagny ucítila pýchu, jakou by měla žena dle obecného mínění zakusit jen před oltářem.

Ani jednou během mnoha měsíců jeho nepřítomnosti nezapochybovala o tom, že jí je Francisco věrný. Věděla, že je. Věděla to, třebaže byla příliš mladá, než aby znala důvod – že promiskuitní touhy a nevybíravého požitkářství jsou schopni pouze ti, kdo si neváží sami sebe a sex pokládají za špatnost.

O Franciscově životě toho nevěděla mnoho. Byl to jeho poslední ročník na škole, on však o ní mluvil jen zřídkakdy a ona se jej nikdy nevyptávala. Tušila, že studuje příliš tvrdě, protože si u něj občas povšimla nepřirozeně jasného, rozjařeného výrazu ve tváři, poznávacího znamení lidí, kteří napínají svou energii až na nejzazší mez. Jednou v žertu prohlásila, že ona již dávno pracuje u Taggart Transcontinentalu, zatímco on si ještě ani nezačal vydělávat. Francisco odpověděl: „Otec mě odmítá zaměstnat u d’Anconia Copperu, dokud neodpromuji.“ „Kdy ses zrovna ty naučil poslušnosti?“ „Otcova přání musím respektovat. Je koneckonců majitelem společnosti… Na druhé straně není majitelem všech firem, které pracují s mědí.“ V jeho úsměvu byl nádech tajného pobavení.

Podrobnosti se dozvěděla až dalšího podzimu, kdy Francisco odpromoval a po návštěvě otce v Buenos Aires se vrátil do New Yorku.

Teprve pak jí prozradil, že během posledních čtyř let se vzdělával na dvou místech zároveň – jednak na Univerzitě Patricka Henryho a jednak v měděné huti na předměstí Clevelandu. „Rád se učím praxí,“ vysvětlil. Ve slévárně začal pracovat v šestnácti jako pomocník u tavicí pece. Dnes, ve dvaceti, ji vlastnil. Nabývací titul ke svému prvnímu majetku získal, díky jistým nepřesnostem v údajích o svém věku, téhož dne jako svůj univerzitní diplom. Oba dokumenty obratem zaslal otci.

Pak Dagny ukázal fotografii své huti. Byl to malý, špinavý podnik, sešlý věkem, opotřebovaný lety zoufalého boje. Nad vstupní branou, jako prapor na stěžni vraku, viselo logo: d’Anconia Copper.

Tiskový mluvčí newyorské pobočky d’Anconia Copperu rozhořčeně zaprotestoval: „Ale done Francisco, to přece nemůžete! Co si o tom pomyslí veřejnost? Takové jméno na takovém smetišti?“ „Je to moje jméno,“ odtušil Francisco.

Když vstoupil do otcovy pracovny v Buenos Aires, velké místnosti, strohé a moderní jako laboratoř, kde jedinou výzdobu tvořily fotografie jednotlivých podniků rodinného koncernu na stěnách – těch největších dolů, nákladních přístavů a hutí na světě – spatřil, že na čestném místě, naproti otcovu stolu, visí snímek clevelandské huti s novým logem nad branou.

Jeho otec si ho zaujatě prohlížel. Když Francisco stanul před jeho stolem, obrátil pozornost k němu.

„Není to trochu brzy?“ prohodil.

„Nesnesl bych čtyři roky přednášek a ničeho jiného.“

„Kde jsi sehnal peníze na první splátku?“

„Hrál jsem na newyorské burze.“

„Cože? Kdo tě to naučil?“

„Není zas tak těžké odhadnout, které podniky uspějí a které ne.“

„A kde jsi vzal peníze na počáteční kapitál?“

„Z apanáže, kterou jsi mi posílal, a také z vlastního platu.“

„A kdy jsi měl čas sledovat akciový trh?“

„Když jsem psal diplomovou práci o vlivu Aristotelovy teorie nehybného hybatele na následné metafyzické systémy.“

Toho podzimu pobyl Francisco v New Yorku jen krátce. Jeho otec jej poslal do Montany coby asistenta ředitele tamějšího d’Anconiova dolu. „Inu,“ usmál se na Dagny, „můj otec si myslí, že není prozíravé nechat mě vystoupat příliš vysoko příliš rychle. A já ho nehodlám prosit, aby mi prostě věřil. Pokud si přeje názornou ukázku, vyhovím mu.“ Na jaře se vrátil jako ředitel newyorské pobočky.

Během následujících dvou let ho Dagny nevídala často. Nikdy nevěděla, kde zrovna je, ve kterém městě a ve kterém světadílu, a to ani den poté, co se rozloučili. Francisco ji vždy navštívil nečekaně a ona to vítala, protože tak zůstával nepřetržitou součástí jejího života, jako paprsek ukrytého světla, který na ni může dopadnout prakticky kdykoli.

Pokaždé, když ho viděla při práci v newyorské kanceláři, připomněla si jeho ruce onoho letního dne, kdy svíral volant motorového člunu – svůj podnik řídil se stejnou plynulou, nebezpečnou, sebevědomě zvládnutou rychlostí. Jistý drobný incident se jí však vryl hluboko do paměti, protože byl tak netypický.

Jednoho večera jej spatřila, kterak stojí u okna své pracovny a vyhlíží do hnědého zimního soumraku nad městem. Dlouho se nepohnul. Ve tváři měl tvrdý, napjatý výraz. Byl to projev emoce, kterou si u něho dříve nedokázala představit – trpký, bezradný hněv. „Se světem není něco v pořádku,“ prohlásil. „Odjakživa. Akorát to nikdy nikdo nepojmenoval ani nevysvětlil.“ Dále to však nerozebíral.

Když ho po čase viděla znovu, nezůstalo v jeho vystupování po tom incidentu ani stopy. Bylo jaro, oni stáli na střešní terase restaurace a jemné hedvábí jejích večerních šatů ve vánku hladilo jeho černý formální oblek. Pozorovali město pod sebou.

V restauraci za nimi se z reproduktorů linula etuda Richarda Halleyho. Jeho jméno znal tehdy málokdo, oni ho však objevili a do jeho hudby se zamilovali. Francisco prohlásil: „My dva nemusíme obdivovat mrakodrapy v dálce, že ne? My už je dorostli.“ Dagny se usmála: „Myslím, že je už přerůstáme… skoro se bojím… jako bychom jeli v nějakém splašeném výtahu.“ „To ano. Čeho se ale bojíš? Jen ať ještě zrychlí. Proč by měl existovat nějaký limit?“

Bylo mu třiadvacet, když mu zemřel otec, a on odletěl do Buenos Aires, aby se ujal vedení nyní již svého průmyslového impéria. Dagny ho neviděla další tři roky.

Nejprve jí psal, v náhodných intervalech. O d’Anconia Copperu, o světovém trhu, o problémech souvisejících se zájmy Taggart Transcontinentalu. Jeho dopisy byly stručné, psané rukou, většinou po nocích.

Dagny bez něj nebyla nešťastná. I ona mezitím činila první kroky k vládě nad budoucím královstvím. Od kapitánů průmyslu, otcových přátel, slýchávala, že mladý dědic d’Anconiova koncernu má namířeno k velkým věcem, že byla-li tahle společnost významná předtím, tak v čele s Franciscem si podmaní celý svět. Dagny se jen usmívala, nepřekvapeně. Byly chvíle, kdy se jí zmocnila náhlá, divoká touha po něm, ta se však navenek projevovala pouze netrpělivostí, nikoli bolestí. Ona ji vždy pustila z hlavy, se sebejistým vědomím, že oba stavějí budoucnost, která jim dá všechno, po čem dnes touží, včetně sebe navzájem. A pak jeho dopisy ustaly.

Bylo jí čtyřiadvacet toho jarního dne, kdy jí zazvonil telefon na stole v kanceláři Taggartovy budovy. „Dagny,“ ozval se hlas, který okamžitě poznala. „Jsem ve Wayne-Falklandu. Pojď se mnou dnes na večeři. V sedm.“ Řekl to bez pozdravu, jako by se rozloučili zrovna včera. Protože jí chvíli trvalo, než si znovu vzpomněla, jak se dýchá, poprvé po dlouhé době si uvědomila, jak moc pro ni ten hlas znamená. „Dobře… Francisco,“ přisvědčila. Nic jiného říkat nepotřebovali. Když Dagny položila sluchátko, pomyslela si, že jeho návrat je normální a že ho vždy čekala, ačkoli nepočítala s náhlou potřebou vyslovit jeho jméno a s bodnutím štěstí, které při tom ucítila.

Jakmile však vstoupila do jeho hotelového pokoje, okamžitě se zarazila.

Francisco stál uprostřed a díval se na ni – a ona viděla úsměv, který rostl pomalu, bezděčně, jako by Francisco pozbyl schopnosti se smát a užasl, že se mu nyní vrací. Zíral na ni nevěřícně, jako by se jen zvolna upamatovával, kým Dagny vlastně je a co k ní cítí. Jeho pohled byl jako prosba, jako volání o pomoc muže, který o pomoc nikdy nikoho nežádal. Když Dagny vstoupila, začal s jejich starým pozdravem, vyhrkl „Zdar…“, ale nedokončil ho. Místo toho po chvíli prohlásil: „Jsi nádherná, Dagny.“ Řekl to, jako by jej to bolelo.

„Francisco, já tě…“

On ale zavrtěl hlavou, aby nedořekla větu, kterou si nikdy nevyměnili. Oba věděli, že ji v tu chvíli v duchu vyřkli i slyšeli současně.

Přistoupil k ní, objal ji, políbil a dlouho ji jen držel v náručí. Když vzhlédla k jeho tváři, viděla, že se na ni směje sebejistě, provokativně. Byl to úsměv, který jí říkal, že má neochvějnou vládu nad sebou, nad ní, nade vším, a který jí nařizoval, aby zapomněla na to, co u něj před chvílí spatřila. „Zdar, Šneku,“ houkl.

Dagny si nebyla jistá ničím, kromě toho, že se nesmí na nic ptát. A tak se jen usmála a opáčila: „Zdar, Frisco.“

Bývala by pochopila snad každou představitelnou změnu chování, této však nerozuměla.

V jeho očích nebyla ani jiskřička života, ani nádech veselí. Tvář měl neúprosnou, nesmiřitelnou. Úpěnlivá prosba v jeho prvním úsměvu dozajista nebyla prosbou ze slabosti, neboť z něj čišelo téměř nelítostné odhodlání. Choval se jako muž, který stojí zpříma pod tíhou neúnosného břemene. Dagny viděla, co u něho dříve pokládala za nemožné – vrásky zahořklosti kolem úst a ztrápený pohled v očích.

„Dagny, ať už od této chvíle udělám cokoli,“ řekl, „nesmíš se tomu divit.“

To bylo jediné vysvětlení, které jí podal. Nato se znovu začal chovat, jako by se nic zvláštního nestalo.

Dagny se nezmohla na nic než na slabounkou tíseň. O jeho osud či v jeho přítomnosti se zkrátka člověk nedokázal strachovat. Když se smál, zdálo se jí, že jsou znovu v lese u Hudsonu, že se Francisco nezměnil a nikdy nezmění.

Večeře se podávala přímo v jeho pokoji. Dagny se neubránila pobavení, když tak seděla naproti němu u stolu ozdobeného všemi komickými formalitami a proprietami opulentního hotelu napodobujícího evropský palác.

Wayne-Falkland byl posledním luxusním hotelem na světě. Jeho styl – zahálčivý přepych, sametové závěsy, sochané obložení, rozžaté svíčky – jako by záměrně neladil s jeho funkcí. Jeho služby si mohli dovolit pouze podnikatelé, kteří přijeli do New Yorku uzavírat transakce globálního významu. Ve vystupování obsluhujících číšníků si Dagny povšimla obzvláštní úcty k tomuto konkrétnímu hotelovému hostu a viděla také, že Francisco si toho není ani v nejmenším vědom. Choval se nenuceně, jako doma. Již dávno si zvykl na to, že je seňor d’Anconia, ředitel d’Anconia Copperu.

Dagny přesto přišlo zvláštní, že Francisco nepromluvil ani slova o své práci. Čekala, že práce bude to první, to jediné, s čím se jí svěří. On ale povětšinou mlčel. Nechal mluvit spíše ji, o její práci, kariérním postupu, o tom, co si myslí o Taggart Transcontinentalu. Ona o své společnosti mluvila stejně jako vždy, když byli spolu, s vědomím, že Francisco je jediný, kdo rozumí její zanícené oddanosti. Francisco nic nekomentoval, jen pozorně poslouchal.

Číšník zapnul rádio, oni však hudební kulise nevěnovali žádnou pozornost. Náhle však pokojem otřáslo zadunění, téměř jako by hotel zasáhla podzemní exploze. Je ale šokovala nikoli hlasitost, nýbrž totožnost toho zvuku – byly to úvodní tóny Halleyho nového, Čtvrtého koncertu.

Oba seděli mlčky a naslouchali deklaraci vzpoury, ódě na triumf tragických obětí, které se odmítly smířit s bolestí. Francisco při poslechu hleděl z okna na město.

Po chvíli se zeptal, bez přechodu či varování, podivně zamženým hlasem: „Dagny, jak bys reagovala, kdybych tě požádal, abys opustila Taggart Transcontinental a nechala ho napospas peklu, až vedení převezme tvůj bratr?“

„Jak bych reagovala, kdybys mě požádal, abych spáchala sebevraždu?“ odsekla Dagny hněvivě.

Francisco zmlkl.

„Proč jsi to řekl?“ obořila se na něj Dagny. „Takové vtipy bych od tebe nečekala. Nejsou ti podobné.“

Francisco se však netvářil ani trochu humorně. Odpověděl tiše, vážně: „Ne. Ovšem. Neměl jsem.“

Dagny se přinutila vyptat se ho na jeho práci. On její dotazy zodpověděl, nic však nepřidal. Dagny mu zopakovala poznámky průmyslníků o zářné budoucnosti d’Anconia Copperu pod jeho vedením. „To je pravda,“ odtušil Francisco jako bez života.

Z náhlého popudu tísně, aniž by věděla, co ji k tomu přimělo, se Dagny zeptala: „Francisco, proč jsi přijel do New Yorku?“

„Za přítelem, který mě sem pozval,“ odpověděl Francisco pomalu.

„Za obchodem?“

Francisco se podíval skrze ni a odpověděl jakoby sám sobě, se sotva patrným nahořkle pobaveným úsměvem, ale hlasem podivně měkkým a smutným: „Ano.“

Půlnoc již dávno minula, když se Dagny probudila v posteli po jeho boku.

Z města dole k ní nedoléhaly žádné zvuky. V tichu pokoje jako by ustrnul sám čas. Uvolněná, šťastná a naprosto vyčerpaná se Dagny lenivě ohlédla na Francisca. Ten napůl ležel, napůl seděl opřený o vysoký polštář. Dagny viděla jeho profil v mlžném svitu nočního nebe za okny. Byl vzhůru, měl otevřené oči. Rty tiskl k sobě jako člověk, kterého sužuje nesnesitelná bolest, ale on ji trpně snáší a nesnaží se ji skrývat.

Dagny se tak vyděsila, že se neodvážila ani pohnout. Francisco ucítil její pohled a otočil se na ni.

Vtom se celý zachvěl, odhodil z ní přikrývku, podíval se na její nahé tělo, a pak se na ni zhroutil a zabořil jí hlavu mezi ňadra. Rukama jí přitom křečovitě svíral ramena, držel se jí jako tonoucí stébla. Dagny slyšela jeho přidušená slova. „Já se toho nemůžu vzdát! Nemůžu!“

„Čeho?“ šeptla Dagny.

„Tebe.“

„Proč bys měl…“

„A všeho ostatního.“

„Proč by ses toho měl vzdávat?“

„Dagny! Pomoz mi zůstat. Odmítnout. I když má pravdu!“

„Odmítnout co, Francisco?“ zeptala se Dagny klidně.

On však neodpověděl, jen k ní dál tiskl tvář.

Dagny ležela bez pohnutí a nemyslela na nic, kromě toho, že je teď životně důležité být opatrná.

Francisco jí spočíval hlavou na ňadrech a rukou ji jemně hladil po vlasech. Ona ležela na zádech, dívala se do stropu, na kterém v šeru matně prosvítaly okrasné girlandy, a čekala, strnulá strachem.

Po chvíli Francisco zasténal: „Je to správné, ale tak těžké! Bože můj, to je těžké!“

Pak zvedl hlavu. Posadil se. Přestal se třást.

„Co se děje, Francisco?“

„To ti nemůžu říct.“ Mluvil prostě, otevřeně, nesnažil se skrývat muka, hlas už ho ale neposlouchal. „Ještě nejsi připravená.“

„Chci ti pomoct.“

„Nemůžeš.“

„‚Pomoz mi odmítnout‘, to jsi sám řekl.“

„Já ale nemůžu odmítnout.“

„Tak se o to břemeno poděl.“

Francisco zavrtěl hlavou.

Seděl vedle ní a prohlížel si ji, jako by zvažoval otázku. Pak znovu zavrtěl hlavou, v odpověď sobě samému.

„Když ani já si nejsem jistý, zda to unesu,“ řekl a tím zvláštním novým tónem v jeho hlase byla něha, „jak bys mohla ty?“

Dagny odvětila pomalu, s námahou. Jen silou vůle se ještě nerozkřikla. „Francisco, já to musím vědět.“

„Odpustíš mi? Vím, že jsem tě vylekal a že to ode mne bylo bezohledné. Ale uděláš to pro mě – necháš to být a nebudeš se dál vyptávat?“

„Já…“

„Jedině tak mi pomůžeš. Uděláš to?“

„Ano, Francisco.“

„Neboj se o mě. Víckrát už tomu průchod nedám. Bude to snazší… časem.“

„Kdybych jen mohla…“

„Ne. Spi, lásko.“

Bylo to poprvé, kdy ji tak oslovil.

Ráno se jí díval zpříma do očí, nevyhýbal se jejímu tázavému pohledu, víc však už neřekl. Dagny v jeho tváři viděla vnitřní mír a utrpení zároveň, jakýsi bolestný úsměv, třebaže se Francisco nesmál. Bylo to zvláštní, ale jako by díky tomu omládl. Už nevypadal jako zajatec na mučidlech, nýbrž jako člověk, který pochopil cosi, za co stojí trpět.

Dagny se dál nevyptávala. Před odchodem jen prohodila: „Kdy tě zase uvidím?“

„Nevím,“ odvětil Francisco. „Nečekej na mě. Až se příště objevím v New Yorku, nebudeš se mnou chtít mít nic společného. Každopádně nic, co od této chvíle udělám, nebude bezdůvodné. Víc ti však nemůžu prozradit a ty se zachováš jen správně, pokud mne zatratíš. Nehodlám tě zapřísahat, abys mi prostě věřila. K něčemu takovému se nesnížím. Musíš se řídit vlastním rozumem a úsudkem. Vím, že mne prokleješ. Že ti způsobím bolest. Doufám jen, že nedopustíš, aby to bolelo příliš. Pamatuj, že jsem tě varoval a že víc jsem ti říct nemohl.“

Další rok od něj či o něm neslyšela ani slova. A když začaly do novin prosakovat první zvěsti, zprvu nevěřila, že se opravdu týkají Francisca d’Anconii. Časem však uvěřit musela.

Četla kupříkladu o večírku, který Francisco uspořádal na své jachtě ve valparaíském přístavu. Hosté tam chodili v plavkách a palubu až do rána zkrápěl umělý déšť šampaňského a okvětních lístků.

Četla také o oslavě v rekreačním středisku v alžírské poušti. Francisco tam nechal postavit pavilon z tenkých ledových plátů a každé příchozí ženě daroval štólu z kožešiny hranostaje, ovšem pod podmínkou, že současně s táním ledových stěn si postupně svlékne vlastní pléd, pak večerní róbu a pak všechno ostatní.

Četla o podnikatelských dobrodružstvích, která s dlouhými prodlevami podstupoval. Ty mu pokaždé přinesly závratný úspěch a jeho konkurenty přivedly na mizinu. On se jim však věnoval stejně jako příležitostnému sportu – tu a tam někam vtrhl jako velká voda, načež zmizel z průmyslové scény na rok či dva a řízení podniku přenechal svým zaměstnancům.

Dagny četla rozhovor, v němž Francisco uvedl: „Proč bych měl chtít vydělávat peníze? Mám jich tolik, že bych mohl zajistit třem pokolením svých potomků stejně přepychový život, jaký dnes vedu já.“

Jednou ho zahlédla na recepci, kterou v New Yorku pořádal kterýsi velvyslanec. Francisco se jí galantně uklonil, usmál se a změřil si ji pohledem, v němž nebylo po minulosti ani stopy. Dagny jej odtáhla stranou. „Francisco, proč?“ šeptla jen. „Co proč?“ opáčil on. Dagny se odvrátila. „Já tě varoval,“ uslyšela ještě. Pak už se s ním setkat nepokoušela.

Přežila to. Nakonec to přežila, protože nevěřila v utrpení. K ohavné realitě bolesti vždy přistupovala s užaslým pohoršením, odmítala ji brát v potaz. Utrpení pro ni bylo hloupou, absurdní shodou okolností, nikoli nedílnou součástí života. A nehodlala připustit, aby se na tom něco změnilo. Neměla jméno pro svůj vzdor, pro emoci, ze které pramenil, nicméně bolesti vždy čelila krédem: Nezáleží na ní, člověk ji nesmí brát vážně. Byla si tím jistá, opravdu tomu věřila, i ve chvílích, kdy už v ní nezbývalo nic než zoufalý křik a ona si přála, aby pozbyla rozumu, který jí neúprosně tvrdil něco, co nemohla být pravda. Nebrat bolest vážně – nehybná jistota, která se jí v duchu opakovala jako smyčka – bolest a ošklivost nikdy nebrat vážně.

Bojovala s ní. A zotavila se. Za nějaký čas se již dokázala vracet ke vzpomínkám s nezúčastněnou lhostejností, a pak přišel den, kdy už neměla potřebu vracet se k nim vůbec. Minulost byla minulostí a ji už nezajímala.

Žádní další muži jí do života nevstoupili. A Dagny si ani nebyla jistá, zda je proto nešťastná. Neměla čas nad tím přemýšlet. Nalezla přesně ten ryzí, křišťálový smysl života, který odjakživa hledala – ve své práci. Kdysi jí dodával stejný smysl Francisco, takový, který jí dokonale ladil s profesním i osobním životem. Jenže muži, které potkávala, byli stejní jako ti na jejím prvním plese.

Nakonec bitvu se vzpomínkami vyhrála. Jedna podoba trýzně však zůstala, lety netknutá, trýzeň otázky „Proč?“.

Ať už Francisca postihla sebevětší tragédie, proč si zvolil tu nejohavnější, nejpokleslejší formu úniku, jako nějaký žalostný alkoholik? Ten kluk, kterého znávala, se přeci nemohl stát tak nanicovatým zbabělcem. Tak jedinečný, nedostižný intelekt nemohl přeci mrhat svým důvtipem na vynalézání tajících pavilonů. Přesto se tak stalo a neexistovalo žádné vysvětlení, kterému by Dagny mohla uvěřit, díky kterému by na něj mohla zapomenout s klidem v duši. Nemohla popřít, čím Francisco býval, ani to, čím se stal. A přesto jedno vylučovalo druhé. Občas pochybovala o vlastní racionalitě či dokonce o tom, zda vůbec nějaká racionalita existuje, to byly však úvahy, které si nechávala pro sebe. Přesto však nedokázala přijít s žádným vysvětlením, žádným důvodem, žádným náznakem alespoň trochu představitelné pohnutky. Uběhlo deset dlouhých let a ona nenalezla jedinou odpověď.

Ne, pomyslela si, když kráčela šerým soumrakem, kolem výloh opuštěných obchodů, k hotelu Wayne-Falkland, ne, žádná odpověď ani nemůže existovat. A ona už žádnou nehledá. Dnes už na tom nezáleží.

Onen pozůstatek hněvu, ta emoce, která v ní tiše drnčela jako volná struna, nesouvisela s mužem, kterého jde navštívit, nýbrž šlo o výkřik odporu vůči znesvěcení, protestu proti zániku někdejší velikosti.

Ve skulině mezi budovami zahlédla budovu Wayne-Falklandu. Ucítila lehké píchnutí na prsou a v nohou a na okamžik se zastavila. Pak se znovu dala do kroku.

Když však procházela mramorovým foyerem, k výtahům, pak širokou, nehlučnou chodbou se sametovými koberci, necítila již nic kromě ledového hněvu, který každým krokem mrazil víc a víc.

Když zaklepala na dveře, byla si jím naprosto jistá. Uslyšela odpověď: „Vstupte.“ Vzala zprudka za kliku, otevřela a vešla dovnitř.

Francisco Domingo Carlos Andres Sebastian d’Anconia seděl na zemi a cvrnkal si s kuličkami.

Nikdo nikdy nepřemítal nad tím, zda je Francisco d’Anconia pohledný, nebo ne. Taková úvaha se zdála irelevantní. Když vstoupil do místnosti, všechny pohledy se jako na povel stočily k němu. Z jeho vysoké, štíhlé postavy vyzařovala distingovanost, autentická, starobylá noblesa, a on se pohyboval, jako by měl na ramenou plášť vlající ve větru. Lidé ho líčili větou: Je v něm vitálnost zdravého zvířete, podvědomě však tušili, že je to trochu jinak. Byla v něm totiž vitálnost zdravého člověka, bytosti tak vzácné, že si to srovnání nikdo nevybavil. Čišela z něj sebejistá síla.

Nikdo o něm nemluvil jako o Latinoameričanovi, to označení se však k němu hodilo, nikoli v současném, nýbrž v původním smyslu slova – nikoli souvisejícím se Španělskem, nýbrž se starým Římem. Jeho tělo mohlo sloužit coby názorný příklad důsledného stylu, konzistentní fyziologie vytáhlosti, šlachovitosti, dlouhých nohou a hbitých pohybů. Jeho rysy vykazovaly dokonalou preciznost sochy. Měl černé, rovné, dozadu sčesané vlasy. Jeho bronzová pleť zdůrazňovala překvapivou barvu očí – ryzí, blankytnou modř. Jeho tvář byla zcela otevřená, neustálé změny výrazu odrážely každé vnitřní hnutí, jako by Francisco neměl či nehodlal co skrývat. Jen modré oči byly klidné a neměnné a nikdy ani náznakem neprozradily, co si jejich majitel doopravdy myslí.

Nyní seděl na podlaze své pracovny, v pyžamu ze silného černého hedvábí. Kuličky rozkutálené po koberci kolem něj byly ve skutečnosti polodrahokamy z jeho vlasti – karneoly a křišťály. Nevstal, když Dagny vstoupila. Jen k ní vzhlédl a z dlaně mu vypadla křišťálová kulička jako slza. Usmál se, oním nezměněným, provokativním, zářivým úsměvem svého dětství.

„Zdar, Šneku!“

Dagny se uslyšela, jak odpovídá, neodolatelně, bezmocně, šťastně: „Zdar, Frisco!“

Dívala se na něho, vpíjela se do něj očima a viděla stejného muže, jakého znávala. Jeho tvář nenesla žádné stopy života, který nyní Francisco vedl, ani toho, co u něj Dagny spatřila tehdy před deseti lety. Nebyl v ní ani stín tragédie, zahořklosti, napětí – pouze radostná vyzývavost, dospělá a zdůrazněná, pohled nebezpečně nepředvídatelného pobavení a nesmírná, nevinná vyrovnanost ducha. Jenže to, pomyslela si Dagny, přece není možné! Šokovalo ji to víc než všechno ostatní.

Jeho oči ji pozorně studovaly – její ošoupaný kabát, rozepnutý, zpola sesmeknutý z ramen, a štíhlou postavu v šedém kostýmku podobném kancelářské uniformě.

„Pokud ses takhle oblékla schválně, abych si nevšiml, jak jsi nádherná,“ prohlásil Francisco, „pak ses přepočítala. Jsi nádherná. Moc rád bych ti řekl, jaká je to úleva vidět tvář inteligentní, a přesto ženskou, jenže to ty slyšet nechceš. Proto jsi sem nepřišla.“

Jeho slova na uvítanou byla nevhodná a pohoršlivá hned na několik způsobů, on je však vyřkl tak lehce, že ji stáhl zpět do reality, k jejímu hněvu a účelu její návštěvy. Dagny zůstala stát a dívala se na něho s prázdným výrazem. Nehodlala dát najevo, že se znají, a už vůbec ne skutečnost, že ji Francisco dokáže urazit. „Přišla jsem ti položit jednu otázku,“ odtušila.

„Ptej se.“

„Když jsi řekl těm novinářům, že jsi přijel do New Yorku, abys byl svědkem celé té frašky, jakou frašku jsi měl na mysli?“

Francisco se hlasitě rozesmál, jako někdo, koho jen málokdy něco překvapí.

„To se mi na tobě líbí, Dagny. V New Yorku žije sedm milionů lidí a ty jsi z nich jediná, kdo si uvědomil, že nemluvím o manželech Vailových.“

„A o čem jsi mluvil?“

„Která alternativa tě napadla?“

„Znárodnění San Sebastiánu.“

„Ano, to je mnohem zábavnější než nějaký rozvodový skandál, nemyslíš?“

Dagny prohlásila neúprosným tónem žalobce: „Udělals to promyšleně, chladnokrevně a s jasným záměrem.“

„Nemyslíš, že bude lepší, když si svlékneš kabát a posadíš se?“

Dagny pochopila, že udělala chybu, když dala průchod emocím.

Chladně se otočila, sundala si kabát a odhodila ho stranou. Francisco nevstal, aby jí pomohl. Dagny se posadila do křesla. On zůstal na podlaze, kousek opodál, přesto se však zdálo, že jí sedí u nohou.

„Takže, co jsem podle tebe udělal s jasným záměrem?“ přeptal se Francisco.

„Celý ten podraz se Sansebastiánskými doly.“

„A co bylo mým záměrem?“

„To chci právě zjistit.“

Francisco se tiše zasmál, jako by ho požádala, aby jí během krátkého hovoru objasnil složitý vědní obor vyžadující celoživotní studium.

„Tys věděl, že to pohoří u San Sebastiánu je bezcenné,“ obvinila ho Dagny. „Věděls to ještě dřív, než jsi celý ten prolhaný podnik vůbec rozjel.“

„Tak proč jsem ho rozjížděl?“

„Hlavně mi nechtěj namluvit, že jsi na tom nic nezískal. Já vím, že jsi přišel o patnáct milionů. Jenže nějaký důvod jsi mít musel.“

„A napadá tě nějaký?“

„Ne. Je to nepochopitelné.“

„Vážně? Ty zkrátka předpokládáš, že mám brilantní intelekt, špičkové vzdělání a jedinečný podnikatelský instinkt, a proto vše, do čeho se pustím, musí nutně uspět. Dokonce mě obviňuješ, že jsem chtěl Mexickou lidovou republiku záměrně poškodit. Vskutku nepochopitelné, že ano?“

„Tys ale věděl dávno předtím, než jsi ty pozemky koupil, že v Mexiku je u vesla zlodějská vláda. Žádné doly jsi jim přece hloubit nemusel.“

„Ne, to nemusel.“

„Tobě bylo úplně jedno, kdo nebo jak zrovna v Mexiku vládne, protože…“

„V tom se mýlíš.“

„…protože ti bylo jasné, že ti ty doly dříve nebo později stejně vezmou. Tys měl na mušce své americké akcionáře.“

„To je pravda.“ Francisco jí pohlédl přímo do očí. Neusmíval se, v očích měl ale upřímnost. „Částečně.“

„A ten zbytek?“

„Šlo mi ještě o něco jiného.“

„O co?“

„To si musíš domyslet sama.“

„Přišla jsem za tebou, abych ti řekla, že ti začínám rozumět.“

Francisco se usmál. „Kdybys mi opravdu rozuměla, tak bys teď tady neseděla.“

„Jistě, dokonale tě nechápu a nejspíš ani nikdy nebudu. Ale jisté části už rozumět začínám.“

„Které?“

„Všechny ostatní podoby nemravnosti jsi už vyčerpal, a tak teď bereš na hůl lidi jako Jim a kocháš se pohledem na to, jak se kroutí a svíjejí. Nechápu, jaké zvrhlé pohnutky můžou člověka k takové kratochvíli dovést, každopádně to je důvod, proč jsi dnes v New Yorku.“

„Ano, moji akcionáři se dozajista kroutí a svíjejí přímo velkolepě. Hlavně na Jamese je radost pohledět.“

„Jsou to sice ničemové a hlupáci, ale v tomto případě se provinili pouze tím, že ti uvěřili. Uvěřili tvému jménu a tvé cti.“

Znovu uviděla ten vážný, upřímný výraz a znovu si byla jistá, že je pravý. „Ano, já vím,“ řekl Francisco.

„A to ti přijde zábavné?“

„Ne, ani v nejmenším. Tvůj bratr a jeho známí nevědí o těžním průmyslu zhola nic. Nevědí nic o vydělávání peněz. Nepokládali za nutné se vzdělat. Znalosti považují za nadbytečné a zdravý úsudek za nepodstatný. Všimli si jen, že kdesi na světě existuju já a že pro mě je otázkou cti vědět a znát. A rozhodli se, že mé cti mohou věřit. Protože takovou důvěru přeci nelze zradit, no ne?“

„Takže jsi je zradil úmyslně?“

„To ponechám tvému úsudku. To tys začala mluvit o důvěře a cti. Já tyto výrazy dávno vyřadil ze slovníku…“ Francisco pokrčil rameny a dodal: „Mně na Jamesovi a jeho kumpánech ani v nejmenším nesejde. Jejich metoda není nová, funguje již staletí. Není ale neprůstřelná. Má jednu vadu, kterou oni přehlédli. Měli za to, že se mohou bezpečně svézt na mém úspěchu, na mých schopnostech, neboť předpokládali, že cílem mé cesty je bohatství. Všechny jejich propočty stály na domněnce, že chci vydělávat peníze. Co když je to ale jinak?“

„Pokud nechceš vydělávat peníze, tak oč ti jde?“

„To se mě nikdy nezeptali. Nezaobírat se mými záměry, pohnutkami a tužbami je nedílnou součástí jejich uvažování.“

„Proč jsi to pohoří tedy kupoval, když ne s vidinou zisku?“

„Důvody mohou být různé. Třeba jsem nechtěl peníze vydělat, ale utratit.“

„Utratit za jisté a totální fiasko?“

„Jak bych mohl vědět, že to bude totální fiasko?“

„Jak bys mohl nevědět?“

„Jednoduše – kdybych si to vůbec nepromyslel.“

„Ty ses do toho projektu pustil, aniž by sis jej promyslel?“

„Kdepak, to ne. Co když jsem ale udělal chybu? Jsem ostatně také jen člověk. Přepočítal jsem se. Přešlápl jsem. Zkrátka jsem to zpackal.“ Kmitnul zápěstím, z dlaně mu vystřelila křišťálová kulička a prudce narazila do jedné karneolové na opačné straně místnosti.

„Tomu nevěřím,“ zavrtěla hlavou Dagny.

„Ne? Nemám snad právo být tím, co se dnes všeobecně považuje za člověka? Mám snad platit za omyly druhých, aniž bych se směl dopouštět vlastních?“

„Nemáš to v povaze.“

„Ne?“ Francisco se natáhl na břicho, lenivě, uvolněně. „Ty zkrátka potřebuješ věřit, že jsem to udělal cíleně, protože v opačném případě by sis musela přiznat, že už žádné cíle nemám. Že se ze mne stal povaleč. Nebo se mýlím?“

Dagny zavřela oči. Uslyšela, jak se Francisco směje, a byl to ten nejveselejší zvuk pod sluncem. Znovu hněvivě otevřela oči, ale v jeho tváři nebylo ani stopy po škodolibosti. Zářil z ní jen ryzí smích.

„Proč jsem San Sebastián koupil, Dagny? Copak jsem k tomu nemohl mít ten nejprostší důvod ze všech – spontánní popud?“

Ne, pomyslela si Dagny, nemohl. Ne, pokud se směješ takhle, pokud se tváříš, jak se tváříš. Nezodpovědní lemplové se neumějí radovat tak bezstarostně, tak průzračně. Povalečům není dáno poznat tak neochvějný vnitřní klid. Schopnost smát se, jako se směje Francisco, je plodem té nejpronikavější, nejzpytavější mysli.

Když si tak měřila postavu nataženou před ní na podlaze, probírala se, téměř jako nezúčastněný pozorovatel, vzpomínkami, které s ní souvisely. Černé pyžamo zdůrazňovalo dlouhé linie jeho těla, otevřený límec odhaloval hladkou, mladou, opálenou pokožku, a Dagny se upamatovala na muže ve volných černých kalhotách a košili ležícího vedle ní v trávě za úsvitu. Tenkrát byla pyšnou majitelkou toho těla. Náhle se jí vybavily všechny krajní, nevypověditelné okamžiky jejich intimního vztahu. Ta vzpomínka by ji dnes měla pohoršovat, jenže ona stále cítila pouze pýchu, bez lítosti či naděje, emoci, která ji už nemohla rozkolísat, ale přesto byla nesmazatelná.

Tu si nevysvětlitelně, jakýmsi zvláštním pocitovým spojením, vzpomněla na cosi, co jí nedávno zprostředkovalo tutéž průzračnou radost, jaká nyní čišela z něj.

„Francisco,“ prohodila, „pamatuješ, že jsme oba milovali hudbu Richarda Halleyho?“

„Já ji miluju dodnes.“

„Setkal ses s ním někdy?“

„Ano. Proč?“

„Nevíš náhodou, zda napsal Pátý koncert?“

Francisco se ani nepohnul. Dagny vždy věřila, že je zcela imunní vůči šoku. Očividně nebyl. Ona však ani vzdáleně netušila, proč ze všech slov a vět, které dnes večer pronesla, jej zasáhla právě tato. Byla to jen chvilička; pak Francisco klidně opáčil: „Proč se na to ptáš?“

„Tak napsal, nebo ne?“

„Přeci víš, že existují pouze čtyři Halleyho koncerty.“

„Jistě, jen mne napadlo, zda nenapsal pátý.“

„Richard Halley už nekomponuje.“

„Já vím.“

„Tak proč se na něj ptáš?“

„Jen tak, ze zvědavosti. Co vůbec dělá? Kde je?“

„Nevím. Už dlouho jsem ho neviděl. Jak jsi došla k tomu, že existuje Pátý koncert?“

„Já netvrdím, že existuje. Jenom mě to napadlo.“

„A proč sis zrovna teď vzpomněla na Richarda Halleyho?“

„Protože…“ Dagny ucítila, že se její sebeovládání drolí, „…protože si v duchu nedokážu spojit Halleyho hudbu s… s paní Vailovou.“

Francisco se úlevně rozesmál. „Tak proto?… Mimochodem, pokud tu aféru sleduješ, všimla sis jisté zvláštní nesrovnalosti v příběhu paní Vailové?“

„Já ji nesleduju.“

„Ale měla bys. Paní Vailová podala nanejvýš rozkošný popis loňského silvestra, který jsme údajně strávili spolu v mé vile v Andách. Odlesk měsíčního svitu na zasněžených vrcholcích hor a krvavě rudé květy popínavého břečťanu za otevřenými okny. Nepřijde ti ten výjev něčím zvláštní?“

„Na to bych se měla zeptat já tebe,“ odvětila Dagny tiše. „Ale nezeptám.“

„Inu, mně ničím zvláštní nepřijde… až na to, že loňského silvestra jsem byl v El Pasu, v Texasu, kde jsem otevíral vaši trať do San Sebastiánu, což by sis mohla pamatovat, přestože ses rozhodla toho nezúčastnit. Ještě mám někde fotografii, jak se objímám kolem ramen s tvým bratrem Jamesem a seňorem Orrenem Boylem.“

Dagny zalapala po dechu. Vzpomněla si, že Francisco má pravdu, a také že výpověď paní Vailové v novinách skutečně četla.

„Co… co to znamená?“

Francisco se tiše zasmál. „Udělej si vlastní závěr… Dagny,“ zatvářil se najednou vážně. „Proč sis myslela, že Halley napsal nový koncert? Proč ne symfonii nebo operu? Proč zrovna koncert?“

„Co tě na tom tak znervózňuje?“

„Nic,“ pokrčil Francisco rameny. Načež tiše dodal: „Dagny, já jeho hudbu stále miluju.“ Pak znovu promluvil bezstarostně. „Každopádně patří do jiné éry. Naše doba nabízí jiný druh zábavy.“

Překulil se na záda, zkřížil si ruce za hlavou a zahleděl se do stropu, jako by na něj někdo promítal bláznivou komedii.

„Dagny, copak tě ani trochu nepobavilo chování Mexické lidové republiky v celé té aféře? Četla jsi proslovy jejich politiků a úvodníky v jejich novinách? Tvrdí, že jsem bezcharakterní hochštapler, který je sprostě okradl. Těšili se, že zabaví prosperující důlní koncern, a já jim uchystal tak hořké zklamání. Prý jsem na to neměl právo. Četla jsi o tom ubohém úředníčkovi, který mě chce postavit před soud?“

Francisco se znovu rozesmál. Ležel na zádech, se zkříženýma nohama a roztaženýma rukama jako na kříži. Působil bezelstně, mladě a šťastně.

„To prostě stálo za všechny peníze, které jsem do toho podniku vložil. Vstupného na takové představení rozhodně nelituju. Kdybych to všechno zosnoval záměrně, překonal bych rekord císaře Nera. Co je hořící město ve srovnání s tím, když člověk strhne střechu pekla a dá lidem nahlédnout dovnitř?“

Francisco se zvedl na lokti, posbíral pár kuliček ze země, posadil se a nepřítomně je začal mnout v dlani. Ty o sebe cinkaly měkkým, čirým zvukem kvalitních polodrahokamů. Dagny si náhle uvědomila, že hra v kuličky není z jeho strany jen prázdnou pózou, že jde o vnější projev vrozené neposednosti. Francisco zkrátka nedokázal dlouho zůstat v klidu.

„Vláda Mexické lidové republiky vydala prohlášení,“ řekl. „Lid se v něm žádá, aby zachoval trpělivost a ještě chvíli snášel nelehký úděl. Měděné bohatství San Sebastiánu bylo zřejmě klíčovou součástí hospodářské strategie ústřední plánovací komise. Mělo zvýšit všeobecnou životní úroveň a všem mužům, ženám, dětem a nedonošencům Mexické lidové republiky zajistit vepřový řízek ke každému nedělnímu obědu. Nyní plánovači svůj lid nabádají, aby nevinil svou vládu, nýbrž mravní zkaženost zbohatlíků, asi protože se ze mne vyklubal neschopný flamendr namísto chamtivého kapitalisty, na kterého Mexičané spoléhali. Jak prý mohli vědět, že je tak zklamu? Inu, pravda, jak mohli?“

Dagny si povšimla, jak Francisco mne kuličky v dlani. Hrál si s nimi bezděky, hleděl přitom někam do chmurné dáli, ona si však byla jistá, že ho ten pohyb uklidňuje. Prsty kroužil pomalu, povrch kamínků hladil s téměř smyslnou rozkoší. Jí to však nepřišlo obscénní, nýbrž podivně přitažlivé. Jako by, pomyslela si náhle, jako by smyslnost nebyla tělesným vjemem, nýbrž pramenila z vytříbenosti ducha.

„To ale není vše, co nemohli vědět,“ pokračoval Francisco. „Brzy se dočkají dalšího překvapení. Týká se výstavby kolonie pro sansebastiánské horníky. Přišla mě na osm milionů dolarů. Domy s ocelovou konstrukcí, s potrubními rozvody, elektřinou a ledničkou. A k tomu škola, kostel, nemocnice a kino. Osada postavená pro lidi, kteří dosud bydleli v chatrčích z náplavového dřeva a starých plechovek. Za odměnu se mi dostalo privilegia vyváznout odtamtud se zdravou kůží. Vláda mi nakonec mimořádně vyšla vstříc, také s přihlédnutím k politováníhodnému faktu, že nejsem občanem Mexické lidové republiky. Ta kolonie byla rovněž součástí jejich plánů.

Modelový příklad pokrokového státního bydlení. Pravda je ovšem taková, že ty solidní domy s ocelovou konstrukcí jsou převážně z lepenky, natřené znamenitou imitací šelaku. Nevydrží ani rok. Potrubní rozvody, jakož i většina důlního vybavení, byly zakoupeny od velkoobchodníků, jejichž hlavním zdrojem zboží jsou městské skládky Buenos Aires a Ria de Janeira. Dávám těm instalacím pět měsíců a elektrickým rozvodům nejdéle šest. Ony báječné silnice, kterými jsme pro Mexickou lidovou republiku překonali několikakilometrové převýšení, nevydrží déle než pár zim. Jsou z laciného cementu bez podkladní vrstvy a pažení v serpentinách je z natřených překládaných prken. Stačí jediný slušný sesuv půdy. Jen kostel zřejmě vydrží. Budou ho potřebovat.“

„Francisco,“ hlesla Dagny, „tys to udělal schválně?“

Francisco k ní vzhlédl a Dagny se zarazila, když u něj spatřila výraz nekonečné únavy. „Ať už jsem to udělal schválně,“ odvětil, „nebo z nedbalosti či hlouposti, copak nechápeš, že na tom nezáleží? Že je to v podstatě totéž?“

Dagny se už chvěla. Vzdor všemu sebeovládání a předsevzetím vykřikla: „Francisco! Pokud vidíš, co se ve světě děje, a pokud všemu rozumíš, jak se tomu můžeš smát? Ty bys měl jako první zvednout hlavu a bojovat s nimi.“

„S kým?“

„S bandity, příživníky a všemi, kdo rozkrádání světa umožňují. S mexickými plánovači a jim podobnými.“

V jeho úsměvu se blýsklo nebezpečné ostří. „Ne, má milá. Já musím bojovat s tebou.“

Dagny na něj nechápavě zamrkala. „Co to povídáš?“

„Povídám, že dělnická kolonie v San Sebastianu stála osm milionů dolarů,“ odpověděl Francisco pomalu a důrazně, s tvrdostí v hlase. „Za tu cenu bych postavil normální, bytelné domy. A draze jsem koupil i všechno ostatní. Ty peníze šly do kapes lidí, kteří bohatnou z podobných příležitostí. Dlouho však bohatými nezůstanou. Většina peněz nakonec odteče nikoli k těm nejproduktivnějším, nýbrž k těm nejprohnilejším. Podle měřítek dnešní doby je vítězem ten, kdo může druhým nabídnout co možná nejméně. Všechny ty peníze se nakonec vypaří v projektech typu Sansebastiánských dolů.“

„A o to ti doopravdy jde?“ vypravila ze sebe Dagny.

„Ano.“

„To ti přijde zábavné?“

„Ano.“

„A co tvoje jméno?“ namítla Dagny, třebaže dobře věděla, že výtky jsou zbytečné. „Ve tvé rodině se tradovalo, že každý d’Anconia po sobě vždy zanechal majetek větší než jeho předchůdce.“

„Ale jistě, moji předkové se vždy dokázali zachovat správně ve správný čas – a vybírat si správné investice. Ačkoli ‚investice‘ je relativní výraz. Závisí na tom, jaký cíl si stanovíš. Vezmi si kupříkladu San Sebastián. Přišel mě na spoustu peněz, mých patnáct milionů ale vymazalo ze světa čtyřicet milionů patřících Taggart Transcontinentalu, pětatřicet milionů od akcionářů jako James Taggart a Orren Boyle a stovky milionů, které se stanou obětí druhotných důsledků. To přece není špatná návratnost, nemyslíš?“

Dagny seděla strnule a zpříma. „Uvědomuješ si vůbec, co říkáš?“

„Ale zajisté! A plně! Mám tě předejít a vyjmenovat důsledky, které se mi chystáš vytknout? Tak zaprvé si nemyslím, že se Taggart Transcontinental vzpamatuje ze ztráty, kterou utrpěl výstavbou té nesmyslné mexické trati. Ty věříš, že ano, ale mýlíš se. Zadruhé, díky té trati James zlikvidoval Phoenix-Durango, což byla zřejmě poslední solidní železnice, která ještě na světě zbývala.“

„A tohle všechno ty chápeš?“

„To a mnohem více.“

„Znáš…“ Dagny netušila, proč to musí říct, snad jen protože se jí zdálo, že ta tvář s temnýma, divokýma očima na ni v tu chvíli hledí, „…znáš Ellise Wyatta?“

„Ovšem.“

„Uvědomuješ si, co to udělá s jeho byznysem?“

„Jistě. Wyatt bude další na řadě, kdo přijde na buben.“

„A to… ti přijde… zábavné?“

„Mnohem zábavnější než vzteklí mexičtí plánovači.“

Dagny vstala. Francisca pokládala za zkaženého floutka dlouhá léta. Bála se toho, trápila se tím a zkoušela na to nadobro zapomenout, nedokázala si však ani představit, jak daleko jeho zkaženost pokročila.

Nedívala se na něj. Ani nevěděla, že to říká nahlas, že cituje jeho slova z dávné minulosti: „…kdo komu prokáže větší čest, jestli ty Natu Taggartovi, nebo já Sebastianu d’Anconiovi.“

„Copak sis nevšimla, že jsem ty doly pojmenoval po svém slavném předkovi? Řekl bych, že jsem mu vzdal hold, který by se mu náramně zamlouval.“

Dagny chvíli trvalo, než znovu zaostřila zrak. Nikdy jí nebylo jasné, co mají lidé na mysli, když mluví o rouhačství, nebo jaký je to pocit slyšet něco rouhavého. Teď už to věděla.

Francisco ze zdvořilosti k dámě také vstal a usmál se. Byl to chladný úsměv, neosobní a uzavřený.

Dagny se chvěla, ale už jí to nevadilo. Už jí nezáleželo na tom, co Francisco vidí nebo tuší nebo čemu se směje.

„Přišla jsem za tebou, protože jsem chtěla zjistit, proč jsi se svým životem naložil tak, jak jsi s ním naložil,“ prohlásila dutě, bez hněvu.

„A já ti to přeci vysvětlil,“ odpověděl Francisco smrtelně vážně. „Jenže ty tomu nechceš věřit.“

„Pořád tě vidím takového, jaký jsi býval. Nemůžu na to zapomenout. Že ses mohl stát tím, čím jsi dnes… taková proměna nepatří do racionálního vesmíru.“

„Že ne? A svět, který vidíš kolem sebe, snad ano?“

„Tys nebýval mužem, který by se nechal zlomit jakýmkoli světem.“

„Pravda.“

„Tak – proč?“

Francisco pokrčil rameny. „Kdo je John Galt?“

„Proboha, nepoužívej ty pouliční odrhovačky!“

Francisco na ni úkosem pohlédl. Na rtech mu pohrával ten nejtenčí úsměv, jeho oči však byly klidné, upřímné a na kratičký okamžik znepokojivě vnímavé.

„Proč?“ zopakovala Dagny svou otázku.

Francisco odpověděl stejně jako tenkrát, v tomto hotelu, před deseti lety. „Ještě nejsi připravená.“

Ke dveřím ji nevyprovodil. Dagny již pokládala ruku na kliku, když vtom se zarazila a otočila. Francisco stál na protější straně pokoje a díval se na ni. Dagny ten pohled znala. Vpíjel se do ní a celou ji znehybnil. „Pořád s tebou chci spát,“ řekl Francisco, „ale neudělám to. Nejsem na to dostatečně šťastný.“

„Jak to myslíš?“ opáčila zcela nechápavě Dagny.

Francisco se zasmál. „Jak případné, že jsi odpověděla zrovna takto.“ Čekal, ona však mlčela. „Ty to chceš také, že?“

Dagny se už chystala odseknout „Ne“, ale uvědomila si, že pravda je ještě horší. „Ano,“ odvětila studeně, „ale ta touha už nade mnou nemá žádnou moc.“

Francisco ji obdařil neskrývaně uznalým úsměvem. Věděl, že k tomu bylo třeba nemalé odvahy.

Když jí ale otevřel dveře, dodal již bez úsměvu: „Máš kuráže na rozdávání, Dagny. Jednoho dne ti ale všechno dojde.“

„Co mi dojde? Kuráž?“

Francisco již ale neodpověděl.

* * *

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.