Ukázka elektronické knihy

C. J. Chivers

KALAŠNIKOV

AK-47 proti světu

ARGO / Dokořán

C. J. Chivers

Kalašnikov

AK-47 proti světu

Z anglického originálu The Gun,

vydaného nakladatelstvím Simon & Schuster v New Yorku roku 2010,

přeložil Dalibor Výborný

Obálka Pavel Růt

Grafická úprava Vladimír Fára

Odpovědná redaktorka tištěné knihy Petra Švehlová

Odpovědný redaktor elektronické knihy Oldřich Vágner

Jazyková korektura Milan Ohnisko

V roce 2013 vydalo nakladatelství Argo,

Milíčova 13, 130 00 Praha 3,

www.argo.cz, argo@argo.cz,

jako svou 2110. publikaci,

a nakladatelství Dokořán,

Holečkova 9, 150 00 Praha 5,

www.dokoran.cz, dokoran@dokoran.cz,

jako svou 641. publikaci

Elektronické formáty připravil KOSMAS

www.kosmas.cz

ISBN 978-80-257-1006-7 (Argo)

ISBN 978-80-7363-553-4 (Dokořán)

ISBN 978-80-257-1005-0 (e-book)

The Gun by C. J. Chivers

Copyright © 2010 by C. J. Chivers.

Translation © Dalibor Výborný, 2013

E-kniha v grafické podobě dle tištěného vydání je k dispozici ve formátu PDF.

Věnováno Natálii K. Estěmirovové (28. 2. 1958–15. 7. 2009)

Besstrašnoj Nataše

(Nebojácné Nataše).

Investigativní novinářce, kterou zavraždili

kvůli její práci v Čečensku.

Jeden příklad za všechny ostatní.

„Vynálezci zřídkakdy přinášejí prospěch sami sobě.

Vynálezci přinášejí prospěch národu.“

Richard J. Gatling, vynálezce strojní pušky Gatling.

SLOVO NA ÚVOD

STALINOVY VÁLEČNÉ NÁSTROJE

Step v Kazašské sovětské socialistické republice, nedaleko od jaderného výzkumného střediska s krycím jménem Naděžda.

Atomová puma spočívala na vrcholu třicet metrů vysoké věže. Zkušební bomba s označením RDS-1 připomínala svým tvarem obrovskou kovovou slzu s nýty a šrouby po obvodu. Všechno bylo připraveno. Skořepina bomby skrývala uranovou a plutoniovou nálož s explozivním potenciálem dvaceti kilotun TNT, což se zhruba rovnalo výbušné síle atomové bomby, kterou Američané před čtyřmi lety – na konci druhé světové války – svrhli na japonské město Nagasaki. Po půlnoci 29. srpna 1949 odjeli sovětští vědci z výzkumného střediska na střelnici a krátce před rozedněním už pod dohledem náčelníka Stalinovy tajné policie Lavrentije Beriji zaujali místa u svých přístrojů na řídicím stanovišti v krytu vzdáleném deset kilometrů od věže s bombou. Výbuch byl naplánován na šest hodin ráno. Zbývalo už jen pár chvil do okamžiku, kdy Kreml učiní rozhodující krok do nukleární epochy, který ukončí americký jaderný monopol, zajistí Sovětskému svazu postavení globální supervelmoci a dodá studené válce trvalý náboj hrozby jaderné apokalypsy. To vše se odehrávalo deset let po vrcholu stalinských čistek a dvě desetiletí po hrůzách násilné kolektivizace. Bolševický režim nyní využíval německé válečné zajatce jako otrocké pracovní síly a perzekvoval vlastní vojáky, kteří se vrátili z hitlerovských zajateckých táborů. Na „osvobozené“ rudoarmějce čekalo doma pronásledování, gulagy a mnohdy i popravčí čety. Všichni sovětští občané dobře znali metody, jaké Berija používá při plnění Stalinových rozkazů. Vedoucí vědeckého týmu fyzik Igor V. Kurčatov a jeho spolupracovníci měli strach. Pokud bomba selže, pak bylo vysoce pravděpodobné, že někteří z nich skončí na popravišti.

Zkušební atomová střelnice představovala propracované dobové dílo. Nacházela se ve vyprahlé kotlině zhruba 150 kilometrů severozápadně od Semipalatinsku (dnešní Semej), pohraničního města, kam kremelští vládci posílali své poddané do vyhnanství už od carských dob. Sověti ji tady vystavěli v tempu, jaké dokáže zařídit jedině diktátor. Předpokládaná oblast výbuchu se dělila na dvě zóny, kde dělníci vybudovali rozličné stavby a rozmístili běžné civilní a vojenské objekty. Byly tam budovy různých velikostí a konstrukce, železniční most, betonové kryty a také automobily, letadla, děla, obrněná vozidla a tanky. V celém prostoru se rovněž nacházelo mnoho živých zvířat. Některá z nich nechali Sověti v otevřeném terénu a další rozmístili do budov a vozidel, aby po výbuchu bylo možné vyhodnotit, jak tlaková vlna, žár a radiace vyvolané atomovou explozí zapůsobí na živé organismy v různých vzdálenostech a při rozdílném stupni ochrany před škodlivými účinky. Vědci si jako zkušební živočichy zvolili jednak prasata, protože jejich kůže se do jisté míry podobá lidské pokožce, a pak králíky zase kvůli příbuzné stavbě očí. Koně si vybrali proto, že je možné jim nasadit ochranné masky. Na vytyčené ploše se proti obloze vypínaly dvanáct metrů vysoké železobetonové věže s olověným plátováním uvnitř a se základy zapuštěnými hluboko do země. Tato stanoviště propojovalo podzemní kabelové vedení a technici do nich umístili kamery a různé měřicí přístroje. Sovětští fyzikové dosud nikdy neměli takovou příležitost, jaká se jim nyní naskytla, a rozhodně ji nehodlali promarnit. Nestačilo jim jen samotné odpálení bomby RDS-1. Měli také v úmyslu změřit účinky jaderné exploze na všechny objekty rozmístěné ve vymezených zónách – budovy, zařízení i zvířata.[1] V zájmu utajení probíhaly veškeré práce za těch nejpřísnějších bezpečnostních opatření, jaká dokázal Berija zorganizovat. Kurčatovovo výzkumné středisko vzdálené od střelnice asi hodinu jízdy autem po vymleté prašné cestě se nedalo najít na žádné mapě. Mělo vlastní poštovní směrovací číslo, které se často měnilo. Jedno z jeho krycích jmen znělo Naděžda, ruské slovo pro naději.

Nadešel čas.

Vyšlehl obrovský bílý záblesk a potom se objevila velká jasná žhnoucí masa. Pak se ozvalo strašlivé burácení tlakové vlny výbuchu, která se šířila prostorem a rozmetávala budovy, ohýbala mosty a drtila kryty. Zemina kolem věže se v prvním okamžiku roztavila a proměnila se v tekuté, rozžhavené magma, které vystříklo do vzduchu a potom pokrylo vodorovné plochy a okolní terén sežehující radioaktivní krustou. Když se tlaková vlna přehnala nejbližšími úseky, ocelové hlavně kanonů a tanků se ohnuly jako rákosí ve větru. Zvířata, jež se nacházela nejblíže epicentru, žár usmažil, a ta vzdálenější sežehl. Živí tvorové, kteří byli ještě o něco dál, utrpěli vlivem záření potenciálně smrtelné popáleniny a vědci pak dokumentovali jejich postupný úhyn. Půl minuty po odpálení bomby udeřila tlaková vlna výbuchu na kryt s řídicím stanovištěm. Bunkr se otřásl. Když hřmění utichlo, vyšli Berija a Kurčatov s ostatními vědci ven a hleděli na vzdouvající se hřibovitý mrak, který nasával kouř, hlínu a trosky.[2] Vysoko na obloze vířily kusy dřev a mračna prachu. Byl to úspěch.

Závod č. 74 iževského Strojírenského kombinátu v Ruské sovětské federativní socialistické republice

Ve chvíli, kdy moskevská diplomatická zastupitelství západních států odesílala svým vládám telegramy o sovětské jaderné zkoušce, dával se v jednom průmyslovém městě na Urale – asi 1800 kilometrů na západ od atomové střelnice u Semipalatinsku – do pohybu další ze Stalinových tajných zbrojních programů. Technici, kteří pracovali za tmavými cihlovými zdmi velkých továren iževského kombinátu, připravovali prototyp jednoho nového výrobku pro velkosériovou produkci. Strojaři, zbrojíři a další odborníci teď dolaďovali jeho konstrukci pod dohledem odpovědných činitelů. Sovětští komunističtí předáci tvrdili, že se ve zdejších závodech vyrábějí automobily, jenomže tenhle nový výrobek neměl s motorovými vozidly nic společného. Byla to vojenská zbraň. Podivně vypadající puška, jež se svým vzhledem vymykala klasickým vzorům.

Nová zbraň už na první pohled působila v mnoha ohledech nezvykle a její zvláštnost vyvolávala rozpaky a nevěřícné kroucení hlavou. Skládala se z jednoduchých, neuhlazených součástí, jež z hlediska západních průmyslových standardů připomínaly spíš rukodělné výrobky zručného řemeslníka. Celkově působila jako matoucí kompromis. Žádná z tehdejších západních armád se zatím ještě neodhodlala přikročit k tak svébytné kombinaci konstrukčních řešení. Z hlediska hlavních měřítek představovala nová zbraň jakýsi mezičlánek, protože byla kratší než pěchotní pušky, jež měla nahradit, ale delší než lehké automaty, které sloužily už třicet let. Munici pro novou zbraň tvořily středně výkonné náboje, které neumožňovaly dostřel potřebný pro přesnou dálkovou snajperskou palbu, ale jejich balistický výkon zcela postačoval k tomu, aby dokázaly zabíjet a působit těžká zranění na vzdálenosti, v jakých se odehrává naprostá většina bojových akcí. Nebyla to jednoduše jen jakási lehká váha mezi pěchotními puškami, ale skutečně přelomová zbraň. Umožňovala vést nepřetržitou automatickou palbu se stejnou kadencí, jaké dosahovaly kulomety, které už před více než půlstoletím změnily způsob vedení války. Dalo se z ní ovšem také střílet jednotlivými ranami jako ze starých pušek minulosti. Žádný z protivníků Sovětského svazu ve studené válce nedokázal přijít s koncepcí srovnatelné střelné zbraně, natožpak zahájit její výrobu, jež by poskytovala takovou palebnou sílu při tak malých rozměrech. A nový automat měl ještě další vítané přednosti. Ve srovnání s většinou soudobých pušek vykazoval jen malý zpětný ráz. Navíc fungoval tak spolehlivě, že sovětští zkušební technici jen stěží dokázali vytvořit takové podmínky, aby se začal zasekávat. Neselhával dokonce ani tehdy, když se do něj dostala bahnitá voda a obalil se pískem. A krom toho konstrukce téhle pušky byla natolik minimalistická a jednoduchá, že základy zacházení s ní mohl zvládnout prakticky každý za pár minut. Učitelé na sovětských školách brzy poznají, že jejich žáci dokážou tuhle zbraň rozložit a složit třeba i za necelých třicet vteřin. Souhrn uvedených vlastností zaručoval, že až se nový samopal rozšíří, pak i lidé drobných postav, lidé bez technických dovedností a lidé ne příliš bystří nebo nevzdělaní dokážou téměř bez obtíží a s minimálním výcvikem ovládnout tuto lehkou zbraň schopnou zničující palby na vzdálenost rovnající se délce dvou až tří fotbalových hřišť. Z hlediska účelu, pro který Sověti nový samopal vytvořili – jako prostředek umožňující obyčejným lidem zabíjet jiné lidi bez větší přípravy nebo přílišných obtíží –, šlo o výjimečně dobře vymyšlený nástroj.

Nová sovětská střelná zbraň dostala označení AK-47. V době, kdy sovětští fyzikové pronikali do tajemství jádra atomu, proběhla tajná konstrukční soutěž s cílem získat novou základní pěchotní zbraň. Krátce po Velké vlastenecké válce, jak v SSSR nazvali svůj boj proti hitlerovskému Německu, vybral Hlavní dělostřelecký úřad Rudé armády jako vítězný návrh prototyp samopalu AK-47. Písmena v jeho označení znamenají avtomat Kalašnikova, tedy automat Kalašnikovovy konstrukce, a jsou výrazem ocenění konstruktérského přínosu devětadvacetiletého rotmistra a bývalého velitele tanku Michaila Timofejeviče Kalašnikova, kterému sovětská armáda a vládnoucí komunistická strana oficiálně připisují autorství vítězného návrhu. Dvojčíslí v označení Kalašnikovova samopalu znamená rok 1947, kdy technické oddělení v dalším tajném zbrojním komplexu ve městě Kovrov východně od Moskvy dokončilo výchozí prototypy. Od té chvíle se v provozech iževského kombinátu na Uralu budovaly montážní linky pro výrobu nové zbraně. Za pětadvacet let se ze samopalu AK-47 stane nejrozšířenější střelná zbraň ve světových dějinách.

Americké zpravodajské služby se v tom čase pochopitelně a plným právem zaměřovaly na sovětské programy vývoje jaderných zbraní. Dění v Iževsku jejich pozornosti uniklo. Ve chvíli, kdy nad kazašskou stepí stoupal atomový hřib, nikdo nezaznamenal nástup nového Stalinova samopalu. A ani v průběhu příštích let se nikdo nebude vážněji zabývat tím, že zbrojovky v SSSR a spousty dalších závodů po celém východním bloku a ve státech spřízněných se Sovětským svazem nebo socialistickou ideologií chrlí miliony kalašnikovů. A v dobách, kdy svět svíral strach z jaderné války, také nikdo nepředvídal, že se z těchto střelných zbraní a příslušné munice tvořené zkrácenými náboji nakonec stane bezkonkurenčně nejvražednější nástroj studené války. Na rozdíl od jaderných arzenálů a veškerých technických prostředků, které se v souvislosti s nimi rozvinuly – balistických raket s bojovými hlavicemi, mobilních odpalovacích ramp, strategických bombardérů a nukleárních ponorek –, představovala automatická puška výzbroj, která se skutečně dala použít. A žádná jiná zbraň ze zdánlivě bezbřehé a ohromující studenoválečné kolekce nástrojů na zabíjení se nemohla tak snadno a rychle vymknout státní kontrole. V tomto smyslu zrodil rok 1949 nesourodou, ale osudovou dvojici zbraní – bombu RDS-1 a samopal AK-47 –, jejich potomstvo bude působit ve vzájemném souladu a utvářet podobu budoucích ozbrojených konfliktů. Atomový deštník pevně zabetonoval stávající hranice a odstrašoval od neomezené války mezi konvenčními armádami nahromaděnými v Evropě a tím přispěl ke vzniku podmínek, za kterých se kalašnikovy dostávaly z kontinentu na kontinent, ze státu do státu, od skupiny ke skupině, od muže k muži. Jak samopalů AK-47 přibývalo a rostla jejich proslulost, stávaly se postupně dominantním nástrojem násilí v oblastech konfliktů té doby. Šíření kalašnikovů probíhalo nejprve pozvolna a po jednotlivých krocích, ale v průběhu času se prakticky úplně vymklo kontrole. Počátkem 60. let po děsivém zážitku kubánské raketové krize a během postupné eskalace války ve Vietnamu pochopili vůdci v Kremlu i v Bílém domě, že jaderné arzenály učinily z přímé totální srážky mezi supervelmocemi konflikt, ve kterém není možné zvítězit. Malé války a zástupné bojové síly se staly prostředkem, jak i za studené války vést horké ozbrojené konflikty.

Začala éra samopalu Kalašnikov.

A zatím stále ještě neskončila.

Tato kniha se zaměřuje na nejvýznamnější a na bojištích nejrozšířenější typovou řadu lehkých střelných zbraní naší doby. Zbraně této řady, kterou tvoří originální samopal AK-47, jeho varianty, licenční kopie a další odvozené typy, zaplavily arzenály a zbrojní tržiště po celém světě a staly se hlavní výzbrojí povstalců, teroristů a mnoha zločineckých band. Zde se budeme věnovat historickým kořenům, konstrukci, výrobě, distribuci, hromadění, vývozu a používání samopalu Kalašnikov, jenž se stal jedním z hlavních válečných nástrojů posledního půlstoletí a toto postavení si patrně udrží ještě přinejmenším dalších padesát let. Nepůjde tu však jen o pouhý popis všudypřítomnosti jedné automatické pušky na bojištích. O samopalu AK-47 se tu nepojednává výlučně jenom kvůli hodnocení zbraně samotné. Tím nemá být řečeno, že by typová řada kalašnikovů sama o sobě nenabízela rozsáhlé a zajímavé téma, právě naopak. Závažnější tu však jsou širší souvislosti. Historická pozice, kterou si samopaly kalašnikovské linie vydobyly, přesahuje okruh otázek typu, kdo, kde, kdy a jak je vyráběl nebo používal. Význam automatu Kalašnikov daleko přesahuje okolnosti jeho původu ve stalinském Sovětském svazu, jeho technickou užitečnost jako nástroje na zabíjení, proslulou spolehlivost a snadnou ovladatelnost, závratné počty vyrobených kusů nebo mnohoznačnost jeho významů, přestože i tohle všechno má zásadní důležitost.

Pokud jde o zmíněné širší souvislosti, skýtají osudy automatu Kalašnikov možnost zkoumat pokroky ve zmenšování a zjednodušování rychlopalných střelných zbraní jako soustavu procesů, které po vytržení z normálních tržních mechanismů a ve spojení s hromadnou výrobou v plánovaných ekonomikách neprůhledných nebo nestabilních států umožnily, aby se automatická palebná síla dostala do nespočetných rukou. A umožňují také zhodnotit výzbrojní rozhodnutí státních orgánů, na Východě stejně jako na Západě, a zmapovat mnohé způsoby přesouvání zbraní do dalších zemí a do rukou dalších skupin, což často mívá katastrofální důsledky. Výsledky takových procesů utvářejí podobu válčení a ovlivňují bezpečnost a politický vývoj ve velkých částech světa. Tato kniha tedy vypráví o tom, jak se automatické pušky – lehké a nezřídka snadno utajitelné nástroje, jež dokážou spolehlivě a účinně plnit úkoly, pro které byly určeny – zrodily a dostaly do všeobecného užívání.

V tom nejužším smyslu stál u zrodu těchto zbraní souhrn neblahých a mocných politických proudů první poloviny 20. století. Byly to potřeby studené války, ale také nacismus a stalinismus, které společně vtiskly útočným puškám počáteční podobu. Nicméně kořeny všeho sahají ještě mnohem hlouběji do historie. Moderní samopaly jsou výsledkem evolučních procesů ve vývoji zbraní a střeliva a změn ve vojenském a ekonomickém myšlení, které provázely industrializaci a polarizaci světa. Dané okolnosti a snahy příslušných aktérů nakonec přivedly na svět skladné automatické pušky. Tenhle úspěch by ovšem nebyl možný bez již zmíněné mnohem delší a bohatší historie, v níž vystupují spousty géniů a bláznů, bezohledných zločinců a naivních idealistů, propagačně zdatných obchodníků a nenapravitelných ziskuchtivců. Nechybí v ní ani výlučná galerie vrahů všeho druhu a vedle nich, tehdy jako dnes, vystupují také lidé, kteří si přáli všechno to zabíjení zastavit. Tohle putování dějinami zároveň nabízí přehlídku hlouposti a bláznovství vládních činitelů a vysokých armádních důstojníků různých států a také okružní vyhlídkové cesty po sovětské politické tundře a mnoha nejkrvavějších bojištích moderní doby, na kterých vojáci zjišťovali, že používají špatnou taktiku nebo nevhodnou výzbroj. Je to také příběh Spojených států, kde průmyslová revoluce v 19. století posloužila jako inkubátor rychlopalných zbraní. Jenomže když se Amerika později stala supervelmocí čelící Sovětskému svazu a diktovala výzbrojní rozhodnutí svým partnerům v NATO, činitelé ve Washingtonu se opakovaně dopouštěli chyb při hodnocení směrů vývoje automatických zbraní. Američtí vojáci a námořní pěšáci v 60. letech nakonec objevili, že v palebné síle zaostávají za svými protivníky. Ve východním bloku se počátkem 50. let podařilo vyvinout soustavu automatických zbraní kalašnikovské linie. Amerika měla v tomto směru velké zpoždění. Takové přehmaty začínaly v polovině 19. století a pak se během víc než stoletého období opakovaly v rozhodujících chvílích stále znovu. Naše kronika se nakonec, ve druhé polovině studené války, opět vrátí k líčení postupného přesouvání automatů Kalašnikov z držení armád do rukou partyzánů, povstalců, násilníků, banditů, dětských vojáků a k houfům dalších ozbrojenců, kteří tuto zbraň používají v rozporu s vyhlašovanými a snad i skutečně zamýšlenými důvody jejího vzniku. Samopaly sovětské konstrukce zpočátku sloužily jako výzbroj pravidelných armád. Jenomže státy, které je vyráběly, nad nimi časem ztratily dohled a kontrolu a dnes jsou kalašnikovy ve velké části světa dostupné prakticky komukoli.

Při posuzování samopalu AK-47 z uvedeného hlediska se tato práce pokouší oprostit dějiny vývoje a používání kalašnikovů od zjednodušujících a zmanipulovaných verzí, které celou věc líčí zavádějícím způsobem. Pečlivě upravená historie samopalu Kalašnikov ze sovětských dob nabízela jásavé proletářské podobenství a tvrdila, že se sovětský automat zrodil v mysli nadaného poddůstojníka, který sice nebyl obdařen vyšším vzděláním, ale toužil věnovat svému národu nástroj k obraně vlasti. Tohle evangelium, které šířila propagandistická mašinerie komunistické strany, ovšem vyžadovalo patřičné úpravy a lži. Sovětská oficiální verze obsahuje tolik výmyslů, z nichž některé se dostávají až na hranici karikatury, takže ji nakonec veřejně kritizoval i Michail Kalašnikov, byť jen krotce. Na historický popis byla nejenom příliš zdobná a faktograficky vyprázdněná, ale i dost neuměle sestrojená. Zdůrazňovala hrdinskou spontaneitu jednoho člověka, kterého k vytvoření nové zbraně vedly důvody, jež se rozhodně neshodují s nejtypičtějšími způsoby jejího využívání. Samopal AK-47 se nezrodil ze zjevení, které u pracovního stolu osvítilo jednoho cílevědomého rotmistra Rudé armády. Hrdinství v obvyklém smyslu toho slova s tím nemělo nic společného a živelné rozhodnutí, soudě podle podrobného studia dostupných dokumentů, tu nehrálo prakticky žádnou roli. Samopal Kalašnikov povstal ze státem řízeného procesu a kolektivního úsilí. Nejednalo se o dílo jednotlivce, ale o produkt administrativně-technické mašinerie. A velké rozšíření této zbraně a její značná obliba u válečníků nejsou dány tím, že je „jednoduchá, spolehlivá a snadno ovladatelná“, jak generál Kalašnikov často zdůrazňuje.[3] Skutečnost, že se samopaly kalašnikovské linie staly hlavní lehkou střelnou zbraní ve světě, vyplývá jednoznačně z toho, že se jich vyrobily desítky milionů kusů ve státech, které je pak šířily dál, nebo nad nimi ztratily kontrolu. Podstatu jeho proslulosti nám pomůže pochopit jeden příklad. Kdyby AK-47 zkonstruovali v Lucembursku, doslechla by se o něm nejspíš jen hrstka lidí. Lucembursko však takovou zbraň vyvinout nemohlo, protože nemělo sovětskou byrokracii a nepůsobily v něm svébytné historické síly, jež samopalu Kalašnikov vtiskly v SSSR konečnou podobu. Uvedené zhodnocení není v žádném případě namířeno proti Michailu Kalašnikovovi, má jen ozřejmit širší a zajímavější procesy, jež vedly ke zrodu útočných pušek a k jejich celosvětovému používání, a osvětlit vnitřní fungování Sovětského svazu v dobách, kdy se tato velmoc cítila krajně ohrožená. V daném případě je to sovětský stát, který sestrojil jak samotnou zbraň, tak i mýty, které ji opřádají. Až příliš mnoho lidí pokládá studium zbraní za ryze technický obor. Tato kronika automatických střelných zbraní nahlížená skrze historii samopalu AK-47 a jeho rozšíření do celého světa svědčí o tom, že tak tomu není. Ale nejdřív je nutné strhnout roušku legendy.

Se zkoumáním daného tématu by se dalo začít v řadě různých etap časového období, které trvalo zhruba sto let. My začínáme u dr. Richarda J. Gatlinga a jeho vynálezu z roku 1862 – strojní pušky Gatling. Tato puška byla první dostatečně účinná rychlopalná zbraň – masivní, nedoceněná a často odmítaná – pro vojenské potřeby a stala se předchůdkyní všech ostatních. Raný Gatlingův systém vážil kolem jedné tuny a nebyl o nic mobilnější než tehdejší kanony. Strojní puška Gatling potřebovala vícečlennou obsluhu a spřežení mezků nebo koní pro přesuny na bojišti. První modely měly svoje vrtochy, byly náchylné k zasekávání a často se stávaly předmětem pohrdání ze strany tradicionalistů, kteří nechápali, jaké možnosti nová zbraň nabízí. Přesto měly gatlingy v dějinách válčení jedinečný význam. Výrazné rysy moderní války a bezpečnostní nestability je možné sledovat prostřednictvím procesu zmenšování a šíření rychlopalných zbraní, který odstartovaly právě Gatlingovy konstrukce. Sovětské rozhodnutí z roku 1949, aby se samopal AK-47 stal standardní pěchotní střelnou zbraní jejich armády, představuje v tomto vývoji význačný předěl. Jedna supervelmoc zvládla účinnou miniaturizaci rychlopalné zbraně, kterou mohl používat jednotlivý voják prakticky ve všech typických situacích, kdy lze střelnou zbraň využít. Z Gatlingova aparátu o váze jedné tuny se stal čtyřkilogramový samopal – tolik váží kalašnikov s plným zásobníkem – dostatečně skladný na to, aby se dal nosit pod pláštěm. Bojovníci, kteří museli čelit této nové zbrani, měli na výběr dvě možnosti. Buď si také pořídit kalašnikov, anebo přijít s nějakou zbraní, která se mu v boji vyrovná. Válčení se točilo kolem Stalinovy zbraně.

* * *

Proč je tohle téma už víc než půlstoletí pořád stejně aktuální? Jen jeden druh zbraně zůstává setrvale smrtonosně přítomný v moderní válce – pěchotní puška. Tanky mohou rozdrtit konvenční armádu. Střely naváděné pomocí GPS dokážou rozprášit šiky vojáků. A v posledních letech přitahují větší pozornost nášlapné miny, sebevražedné bombové atentáty a improvizované výbušné nástrahy. Přes to všechno zůstává primární zbraní pěchotní puška. Úvahy o každém příštím boji se vždy točí kolem střelných zbraní. Jen málo jich je tak dostupných nebo tak snadno zvládnutelných jako pušky. Žádné jiné zbraně se rok za rokem neobjevují v tolika oblastech ozbrojených konfliktů. A u žádných jiných není tak nepochybně jisté, že se objeví v každé budoucí válce, i kdyby jen proto, že žádné jiné nejsou tak dobře uzpůsobené pro srovnatelnou šíři úkolů a možných způsobů použití. A mezi všemi puškami, jež jsou dnes na světě pro války k mání, právě samopaly kalašnikovské linie vynikají jako nejrozšířenější a nejpoužívanější střelná zbraň všech dob. V podstatě každý člověk už nějaký kalašnikov a jeho nezaměnitelný tvar viděl. Samopal, který charakterizuje krátká černá hlaveň s vysoko čnící muškou, rovnoběžně nad hlavní umístěná trubice tlakové komory a dole nápadný prohnutý zásobník, je už dlouhá desetiletí neodmyslitelnou součástí televizních zpráv. Je to nejpovědomější zbraň na světě a obecně jeden z nejpovědomějších předmětů vůbec.

Dnes, kdy od vzniku samopalů kalašnikovské linie a jejich počáteční distribuce uplynulo víc než šest desetiletí, je mají ve výzbroji armády více než padesáti států a vedle nich také spousty policejních, zpravodajských a bezpečnostních služeb. Ale širší působiště těchto zbraní leží mimo sféru konvenčních ozbrojených složek. Kalašnikovy jsou typickou zbraní partyzánů, teroristů, dětských vojáků, diktátorů a zločinců. Ti všichni zjistili, že je to spolehlivý prostředek k vyrovnání sil v boji proti nepřátelům, kteří mají morální nebo materiální převahu. Seznam uživatelů zachycuje historii násilných střetnutí moderní doby. Sovětská propaganda oslavovala tenhle samopal jako nástroj vytvořený k obraně vlasti a pro osvobozenecký boj, jenomže kalašnikovy poprvé zabíjely při potlačování protikomunistických povstání, která Sověti rozdrtili v Německé demokratické republice a v Maďarsku v letech 1953 a 1956, a při střelbě na bezbranné civilisty, kteří se pokoušeli překonat železnou oponu při útěku na Západ. Jakmile automat Kalašnikov přerostl hranice východní Evropy a úkoly spjaté s komunistickými represemi a vkročil do bojové služby na světovém kolbišti, zapůsobil okamžitě jako přelomová střelná zbraň, která změnila dosavadní pravidla. Když američtí námořní pěšáci narazili na samopaly AK-47 v pouličních bojích ve vietnamském městě Hue, zjistili, že jeden partyzán vyzbrojený kalašnikovem dokáže zadržovat postup celé roty. A tak používali děla ke zničení domů, kde se skrývali samopalníci Vietkongu.[4] Palebná síla automatu AK-47, která je dnes na bojištích standardem, byla na počátku něčím téměř nevídaným, přinejmenším pokud šlo o zbraně, které může používat jednotlivý voják. Sovětský automat vzbudil okamžitý zájem. Zbrojíři v neutrálním Finsku a v Titově komunistické Jugoslávii si opatřili rané verze samopalu AK-47 a bez okolků okopírovali jejich konstrukci a vyvinuli nelicencované verze. Fidel Castro po vítězném dovršení revoluce na Kubě, která ho vynesla do funkce hlavy státu, nahromadil zásoby sovětských samopalů a čas od času rozdával jednotlivé kusy s vyrytým věnováním jako dárky. Krvavý diktátor Idi Amin vyzbrojil kalašnikovy svoje síly v Ugandě a jmenoval se doživotním prezidentem. Jásir Arafat je opatřoval pro OOP (Organizace pro osvobození Palestiny) i pro mnoho dalších teroristických bojůvek, které se rodily z jeho hnutí Fatah. Od okamžiku, kdy samopaly Kalašnikov poprvé vstoupily do vojenského povědomí, už pak nikdy nechyběly v žádném konfliktu, ať se bojovalo kdykoli a kdekoli. Potomstvo automatu AK-47 proniklo úplně všude. Egyptská armáda se vybavila kalašnikovy. Islamistický džihád je zase použil k zavraždění egyptského prezidenta Anwara Sadata. Odolnost a dostupnost kalašnikovů zvyšovala v průběhu času jejich oblibu. Velký počet výrobců i prodejců samopalů Kalašnikov byl spolehlivou zárukou, že někdo nakonec tyhle zbraně obrátí i proti armádě, která je vytvořila. A to se pak také stalo během sovětsko-afghánské války v osmé dekádě minulého století a potom znovu v Čečensku po rozpadu SSSR.

Samopaly AK-47 a jejich odvozeniny zaplavily v 80. letech Afghánistán, kde obě bojující strany konfliktu získávaly souběžně výzbroj z různých zdrojů. Odolná útočná puška může mít během desítek let své existence několik životů a v Afghánistánu se kalašnikovy opakovaně vracely do oběhu a mnoha způsoby přecházely od jednoho bojovníka ke druhému. V údolí Pandžšír, rozlehlé roklině v horách severně od Kábulu, se tyhle samopaly čas od času stávaly rodinným dědictvím. Část těch nejtvrdších bojů v prvních letech sovětsko-afghánské války se odehrávala právě tady. Zdejší soutěsky se staly dějišti mudžahedínských legend. Do údolí několikrát vpadly sovětské obrněné kolony a občas tu povstalecké bojovníky obklíčily vrtulníkové oddíly vysazované v horských průsmycích, aby ustupujícím mudžahedínům odřízly cestu k úniku. Sovětské jednotky však pokaždé ovládly území jen nakrátko, než je odtamtud vypudily neustávající přepady povstalců. Sovětům se nikdy nepodařilo údolí Pandžšír dobýt a zdejší vesnice si nikdy nedokázali získat ani podmanit. V Pandžšíru byl hlavním protivníkem Sovětů povstalecký velitel Ahmad Šáh Masúd, národností Tádžik, jehož charisma a vynikající taktické schopnosti mu zajistily místo v afghánském lidovém bájesloví. Masúdovi muži byli zdatní bojovníci a dobře se vyznali ve vojenském řemesle. Ale i oni měli značné ztráty. Po jednom sovětském nájezdu se Masúd zúčastnil pohřbu padlého afghánského partyzána. Zvedl kalašnikov, který patřil mrtvému, a vložil jej do rukou jeho mladšího bratra Ašrata Chána. Mudžahedínský velitel, známý jako Lev z Pandžšíru, ovládal tichou obřadnost stejně mistrovsky jako bojovou taktiku.

„Chceš být mudžahedín?“ zeptal se mladého muže.

Ašrat Chán vztáhl ruce a přijal nabízený samopal.

„Ano, převezmu zbraň svého bratra,“ řekl. „Chci jít s vámi.“[5]

Splynutí samopalu Kalašnikov s válečnickým světem nemělo v takových chvílích daleko k dokonalému završení. Afghánci tuhle zbraň používali právě k tomu účelu, pro který ji Michail Kalašnikov podle svého tvrzení stvořil – k obraně rodné země. Ašrat Chán se stal bojovníkem. Později o samopal po bratrovi přišel v jedné bojové akci, ale dostal místo něj jiný a válku nakonec přežil.

Kalašnikovy v sobě začaly propojovat vojenské i rituální role a v průběhu desetiletí se rozšířily daleko za hranice konfliktů, kde měl vůdčí úlohu Sovětský svaz. Když v roce 2004 hnutí Hamás pohřbívalo v Gaze svého zakladatele šejcha Ahmada Jásína, stáli u jeho rakve jako čestná stráž maskovaní muži, kteří drželi v pohotovostní poloze samopaly AK-47 se sklopnou pažbou. Upomínalo to na jiný podobný výjev. O šest let dříve na kambodžsko-thajské hranici drželi stráž u těla mrtvého Pol Pota nedospělí ozbrojenci, kteří třímali v rukou asijskou verzi stejné zbraně.

Naučit se ovládat kalašnikov bývá v našich časech jednou z nejjistějších cest, jak se stát ilegálním bojovníkem. V Belfastu používaly tyhle automaty obě strany severoirského konfliktu v ozbrojených srážkách i v politickém umění. Poznámkové sešity rekrutů z výcvikových táborů al-Káidy v Afghánistánu a Pákistánu vypovídají o tom, že tématem první lekce ve školních osnovách džihádu je Kalašnikovův avtomat. A tahle puška tvoří spolu s raketovým granátometem, přenosným minometem a na koleně dělanou bombou základní kvarteto zbraní povstalců v Afghánistánu i v Iráku, kde válečníci používají její místní modifikaci Tabuk. Irácká státní zbrojovka chrlila tabuky v 70. a 80. letech s technickou pomocí Jugoslávců a ty pak končily ve zbrojních úkrytech po celé zemi, než se do Iráku začaly valit americké tanky z Kuvajtu. Vypadá to, že žádný vyvrhel nemá daleko k vlastním zásobám samopalů této staré ruské konstrukce. Usáma bin Ládin si při prvním poselství, které pronesl před kamerou po útocích z 11. září 2001, přidržoval mikrofon kousek od své bradky a vykládal světu, že „zadul vítr víry a změny“. Režisérem toho klipu byl on sám, a tak si do záběru mohl dát jakýkoli předmět podle vlastní libosti. Po jeho boku se před kamerou objevil samopal Kalašnikov opřený o skálu.

Bin Ládin si byl dobře vědom symbolické moci rekvizity, kterou si vybral. Jiní mívají kalašnikovy po ruce z pragmatičtějších důvodů. Když koncem roku 2003 vytáhli Saddáma Husajna z jeho podzemní díry v ad-Dawru u Tikrítu, ukázalo se, že uprchlý prezident zredukoval svou osobní výbavu na základní potřeby soudobého psance: dva samopaly AK-47 a tlustý paklík amerických dolarů. (K tomu měl navíc ještě pistoli Glock ráže 9 mm.) Kalašnikovy neslouží jen na bitevních polích. Střeží také jihoamerické plantáže s kokou a laboratoře na výrobu kokainu. V Los Angeles je používají bankovní lupiči a pouliční gangy. Apokalyptická hnutí na severozápadě Spojených států si je hromadí do zásoby v očekávání soudného dne. Pytláci v Africe je používají k vybíjení volně žijících zvířat a k ochraně svých nezákonných obchodů před strážci národních parků, kteří jsou vyzbrojeni stejnými samopaly. Domorodí Čukčové na severovýchodním pobřeží Asie z nich střílejí po migrujících plejtvákovcích šedých a tuhle postsovětskou odrůdu starobylého lovu označují za tradiční, zatímco odjišťují kalašnikovy s nasazenými zásobníky plnými ostré munice. Vzhledem k tomu, že zamýšleným účelem avtomatu Kalašnikova byla střelba na pětasedmdesátikilogramového kapitalistu, působí používání téhle útočné pušky proti třicetitunovému kytovci dost podivně. Jenomže když je zbraň po ruce, tak se z ní střílí, a kalašnikovy jsou po ruce vždycky.

Nikdo nemůže s jistotou říci, kolik je dnes na světě kalašnikovů. Jejich tajná výroba, mnohdy v těch nejkrvavějších diktaturách naší planety, vylučuje možnost přesně zjistit, kolik samopalů tohoto typu celkem vzniklo. Jedna věc je však mimo diskusi, kalašnikovy jsou nejrozšířenější střelnou zbraní na světě. Od doby, kdy se sovětské velení rozhodlo vyzbrojit samopaly AK-47 vlastní armádu, se kalašnikovy postupem času vyráběly také v Albánii, Arménii, Bulharsku, Číně, Egyptě, Maďarsku, Íránu, Iráku, Jugoslávii (dnes v Srbsku), Polsku, Rumunsku, Rusku, Severní Koreji, NDR a ve Spojených státech. Odvozené verze, ve kterých se uplatnily základní konstrukční prvky modelu AK-47, vznikly v Chorvatsku, Finsku, Indii, Jihoafrické republice, Pákistánu a také v Izraeli. (Za šestidenní války v roce 1967 udělaly bojové kvality egyptských kalašnikovů na Izraelské obranné síly takový dojem a vyvolaly tak hluboké znepokojení, že konstruktéři Jisrael Galili a Jakov Lior při vývoji nové řady střelných zbraní v Ramat ha-Šaron okopírovali některé hlavní konstrukční rysy typu AK-47.) A i dnes se každým rokem vyrábějí další nové kalašnikovy (i když už ne takovým tempem jako v minulosti). Venezuela má v plánu postavit nový závod na jejich výrobu a jeho produkce by se časem mohla využívat pro vyzbrojování různých skupin po celé Latinské Americe v rámci nového kola neprůhledného šíření kalašnikovů. Jistou představu o tom, jak jsou samopaly AK-47 rozšířené, může poskytnout jedno srovnání. Druhou nejpočetnější typovou řadu pěchotních střelných zbraní tvoří americké útočné pušky M-16, jichž se doposud vyrobilo necelých 10 milionů kusů.6 7 Naproti tomu objem produkce kalašnikovů a jejich odvozenin dosáhl podle seriózních odhadů už asi 100 milionů kusů. Takže na každých sedmdesát obyvatel planety může připadnout jeden kalašnikov.

Odkud se tu všechny tyhle zbraně vzaly? Obrovské zásoby kalašnikovů zaplňovaly státní zbrojnice euroasijských komunistických armád a také napěchovaná skladiště podél předpokládaných frontových linií studené války. Nespočetné miliony kusů se prodaly a další se jednoduše rozdaly těm, kdo je – podle mínění KGB a Sovětské armády či jejich protějšků v dalších komunistických státech – potřebovali. Během desítek let studenoválečného zápolení o vliv ve světě putovaly obrovské dodávky kalašnikovů k zástupným bojovníkům, počínaje partyzány Vietkongu a konče příslušníky bejrútských milicí. Seznam příjemců připomíná turistického průvodce po problémových koutech planety. Sovětské, čínské a severokorejské kalašnikovy používala severovietnamská armáda. Polské kalašnikovy se dodávaly nikaragujským contras, východoněmecké mířily do Jemenu, rumunské vyzbrojovaly Kurdy, ruské a bulharské samopaly AK-47 se dodávaly do Rwandy. Spojené státy posílaly čínské a egyptské kalašnikovy do Afghánistánu k vyzbrojení tamních protisovětských mudžahedínů. Spousta čínských kalašnikovů se nachází v Ugandě a Súdánu. Od pádu železné opony je skoro nemožné vyjet někam mimo hranice západních demokracií a nenarazit přitom na nějakou verzi kalašnikovů. Dnes jich po světě obíhá více než v minulosti. Když se státní socialismus zhroutil, zbrojnice byly vypleněny a zbraně dosud uzamčené uvnitř putovaly na černý trh. Odborníkům, kteří se zabývají zkoumáním tohoto vesmíru chaosu a nestability, slouží kalašnikovy jako celkem spolehlivý etalon. Experti na kontrolu zbrojení a badatelé, kteří se věnují ozbrojeným konfliktům, sledují cenu těchto samopalů na volných trzích se zbraněmi v tom kterém státě a z její výše odvozují, nakolik je jimi zaplavený, a zároveň míru rizika, že se tam rozhoří ozbrojený boj. Když ceny rostou, považuje se to za příznak vysokého společenského napětí. Jejich pokles může naproti tomu naznačovat, že probíhající konflikt utichá. Protože neexistuje spolehlivější příznak, že se nějaká země propadá do potíží, než je míra rozšíření kalašnikovů v držení místního obyvatelstva, mohou tyto automatické zbraně posloužit také jako neoficiální sociální indikátor poskytující ještě jednu užitečnou informaci. Pokud se někde vyskytne větší množství mladých mužů, kteří na sobě mají civil nebo všelijak poskládané části uniforem a jsou ozbrojeni kalašnikovy, pak je dobré se takové zemi vyhnout. Když se objeví kalašnikovy v rukou celých band, je načase zmizet.

Nadbytek samopalů Kalašnikov působí v období po studené válce jako setrvalý faktor v oblasti terorismu, zločinnosti, etnických čistek a destabilizačních procesů na místní i širší regionální úrovni. Všudypřítomnost těchto zbraní dává nelegálním a rozvratným silám moc dopouštět se rozsáhlých zločinů a v obrovské míře pošlapávat lidská práva, prodražuje a ohrožuje mírové mise, dodává odvahu kriminálním živlům nejrůznějšího druhu, brzdí hospodářský rozvoj a zvětšuje sociální břemeno na poli péče o zraněné, uprchlíky a osiřelé děti. Kalašnikovy dodávané do oblastí, kde panuje velká chudoba a silné etnické, náboženské nebo politické napětí a kde nefunguje státní správa, přispívají k rozdmýchávání a rozrůstání konfliktů. Velké rozšíření avtomatu umožnilo moderním nelegálním bojovníkům proměnit se v soudobé neuchopitelné, přízračné nepřátele, a přispělo tak ke vzniku pentagonského pojmu pro ten druh konfliktů, v jakých jsou téměř neřešitelně zaklesnuté americké ozbrojené síly – asymetrické války.

Příslušné studie zdokumentovaly úlohu lehkých vojenských zbraní v ustavičném šíření rozvratu, mrzačení a zabíjení. Organizace spojených národů svolala v roce 2001 konferenci založenou na faktu, že lehké zbraně tvořily hlavní bojové prostředky ve čtyřiceti šesti z devětačtyřiceti velkých konfliktů v poslední dekádě minulého století, ve kterých zahynuly čtyři miliony lidí. Mezinárodní nevládní organizace pro lidská práva Human Rights Watch v roce 2004 sestavila seznam osmnácti zemí, ve kterých se stále ještě využívá dětských vojáků. V těchto konfliktech a v rukou nezletilých rekrutů jsou většinou hlavní zbraní kalašnikovy. Dostupné americké údaje o ztrátách v Iráku dokládají, že projektily vypálené ze zbraní pocházejících z bývalého východního bloku mají i nadále na bojišti bez výjimky na svědomí nejvíc zranění se smrtelnými následky. (V Afghánistánu a Iráku víc vojáků zabily bomby. Ale ze všech způsobů, jakými tam může být voják zraněn, ho kulky usmrtí s větší pravděpodobností než cokoli jiného. Jinak řečeno, vojáci poranění střepinami při výbuchu bomby mají statisticky větší šanci na přežití než vojáci, kteří utrpěli střelné zranění.) Kalašnikovy navíc boje přežívají. A banditi tyhle zbraně považují za stejně užitečné nástroje, jakými byly pro vojáky odjakživa. Dokonce i jediný kalašnikov stačí na to, aby rozhýbal celý národ. Po krvavém činu životního ztroskotance Patricka Purdyho, který z tohoto samopalu střílel v roce 1989 na školním dvoře v kalifornském Stocktonu a zasáhl přitom třicet čtyři dětí a jednoho učitele, se v americkém Kongresu začalo pracovat na zákonu zakazujícím útočné zbraně. Purdy přitom nepoužil skutečný automatický kalašnikov, ale měl jen poloautomatickou verzi upravenou tak, aby se z ní nedalo střílet dávkami, ale pouze jednotlivými ranami. Jeho zbraň tudíž nebyla o nic nebezpečnější (vlastně spíš méně nebezpečná vzhledem k tomu, že se v ní používá pouze středně výkonná munice) než pušky mnoha lovců vysoké zvěře. Jenomže o fakta tu moc nešlo. Už sama skutečnost, že se právě tenhle samopal objevil na školním dvoře plném dětí, a také jeho známá podoba stačily k tomu, aby to Kongres uvedlo do patřičného zákonodárného naladění.

Vnější podoba je u kalašnikovů důležitá. Tyhle samopaly během své pouti z příšeří státního tajemství ke globální všudypřítomnosti přestaly být jen pouhou zbraní. Staly se z nich symboly. Nejprve úspěchů sovětského průmyslu a socialistického zřízení, postupem doby pak také lidových povstání, osvobozeneckého boje, dosaženého postavení ve světě zločinu a nakonec i džihádu – svaté války islamistů. Kalašnikov může být využit jako symbol téměř jakékoli věci. Samopal AK-47 s nasazeným bajonetem se společně s motykou a knihou zjevil na státní vlajce Mosambiku, jako by patřil mezi základní nástroje budování mladých států. Další kalašnikovský samopal, tentokrát sevřený ve vzdorné pěsti, zdobí znak hnutí Hizballáh. V tomto případě je však jeho význam jiný. Prapor Hizballáhu nezvěstuje vítězství, to ještě ne. Hlásá boj. V Hollywoodu kalašnikov ohlašuje záporného hrdinu, psychopata a vyznavače násilí. Filmový desperát, kterého v jednom ze svých známých snímků ztělesnil herec Samuel L. Jackson, říká: „Samopal AK-47 je úplně to nejlepší, co existuje, když člověk fakticky musí spolehlivě odrovnat všechny sráče v místnosti.“

Taková směsice významů vytváří mimořádně silný koktejl. Kalašnikov rozněcuje emoce, kladné i záporné, a protřelí lidé se naučili využívat jeho mnohočetných významů pro své osobní cíle. Když chtěl jistý Mark Muller, missourijský majitel obchodů s automobily, pozvednout v létě roku 2009 zájem o své zboží a oživit upadající prodej, nabízel bezplatný poukaz na odběr samopalu AK-47 každému zákazníkovi, který si u něj koupí malé nákladní auto. Šlo tu jen o reklamní trik. Drtivá většina lidí v USA nemůže legálně vlastnit skutečný AK-47 a Mullerova poukázka poskytovala jen padesátiprocentní slevu při koupi poloautomatické verze kalašnikovu, která se prodává v amerických obchodech se střelnými zbraněmi. Také v tomto případě, jak tomu ve sporech kolem kalašnikovů často bývá, se fakta ocitla na vedlejší koleji a převládla absurdita. Mullerova propagační akce vzbudila mezinárodní pozornost. Na místo dorazily zpravodajské štáby z televizní stanice Al-Džazíra a z ruské státní televize. Jejich reportáže roznítily staré debaty. Co tahle zbraň vlastně reprezentuje? Je to zlopověstný produkt zlopověstných politických režimů, který se rozlil do celého světa nečistými cestami, jež byly – a stále zůstávají – prakticky nekontrolovatelné? Nebo z něj jeho spolehlivost a jednoduchost dělá symbol předností našich nejlepších výrobků, protějšek užitečnosti výkonného malého náklaďáku? Muller si spokojeně mnul ruce. Vystoupil před kamerami s poloautomatickou verzí kalašnikovu v ruce a patřičně si užíval bezplatné reklamy, která mu umožnila podpořit vlastní byznys a zároveň popichovat odpůrce volného prodeje zbraní. Jako tolik jiných mužů, kteří využívali automat AK-47, nastavoval se širokým úsměvem svůj samopal kamerám – typické gesto darebáka. Samopal Kalašnikov se dočkal dalšího způsobu použití.

Ještě je zde nezbytné uvést několik skutečností.

Zaprvé je tu otázka klasifikace. Pro účely této knihy zahrnuje typová řada samopalů Kalašnikov originální verze a rozšířené následovníky automatu AK-47 včetně AKM, AKS, čínského typu 56 a severokorejského typu 58, dále typu 68, východoněmeckého MPiK, maďarského AMD, polského PMKM, egyptského Misru a iráckého Tabuku, jugoslávského M70 a také modelu AK-74 a spousty dalších kopií a napodobenin. Mnozí publicisté tyto samopaly běžně – byť nesprávně – míchají dohromady a hovoří o nich jako o AK-47. Pro přesnost je třeba uvést, že pravý AK-47 byl jen jeden počáteční model v celé kalašnikovské linii a není ani zdaleka tak rozšířený jako jeho pozdější verze. Ale tohle označení se ve veřejné diskusi stalo jakýmsi těsnopisným znakem pro celou jednu třídu zbraní. Tato kniha se rovněž zabývá, i když v daleko menší míře, počátečním modelem a následnými verzemi kulometu RPK (lehký kulomet, který silně připomíná samopal AK a bývá s ním často chybně zaměňován), dále modelem PK (univerzální kulomet, který byl také dílem konstrukčního týmu zaštítěného jménem Michaila Kalašnikova) a ještě puškou SVD (poloautomatická odstřelovačská puška, již zkonstruoval Jevgenij Fjodorovič Dragunov a do výzbroje v Sovětské armády[8] byla zařazena v roce 1963; Dragunov pracoval ve stejném závodě jako Kalašnikov a jeho puška SVD v sobě zahrnuje několik konstrukčních prvků Kalašnikovova systému). Proč o těchto typech pojednávat společně? Protože se jedná o ucelenou soustavu zbraní, která se budovala od poloviny 40. do poloviny 70. let 20. století pro vyzbrojení východního bloku. Je to vzájemně provázaná skupina modelů – jež se často vyráběly ve stejných továrnách a pracovali na nich stejní lidé – konstruovaných se záměrem, aby se zařazovaly do služby a používaly společně. V některých rysech se vzájemně podobaly, nebyly moc vybroušené, ale zato spolehlivé a jednoduché a montážní linky je chrlily v obrovských množstvích. A protože se v této skupině dnes všeobecně zavedených zbraní používají pouze tři základní typy nábojů dodávané muničními továrnami vybudovanými v globálním rozsahu, je možné prostřednictvím těchto automatů posoudit způsoby a důsledky šíření lehkých vojenských střelných zbraní do celého světa.

Zadruhé je tato kniha, přestože pokrývá dlouhé časové období a rozsáhlý zeměpisný prostor, pokusem podat sice obsažnou, nikoli však úplnou zprávu o těchto zbraních a jejich místě v rámci širších dějinných souvislostí. Tato neúplnost má dva důvody. Ten první je zřejmý. Automaty kalašnikovské linie představují nesmírně košaté téma. Žádné jednotlivé pojednání nemůže postihnout všechny stránky jejich použití. Snaha uchopit danou látku v takovém rozsahu by vyžadovala vytvoření několikasvazkového díla, jež by muselo obsáhnout podstatnou část historie pozemních válek za posledních více než padesát let. K zachycení každé zbraně a každého vývojového kroku by bylo zapotřebí víc času a prostoru, než kolik ho dává jedna kniha. Na zkoumané cestě lze však najít milníky a důsledky, které odpovídají příslušným kategoriím. Řadu z těchto zásadních procesů a předělů je možné bez problémů popsat. Druhý důvod není tak zjevný, ale jeho limitující dopad je ještě výraznější. Úplnému osvětlení předmětu útočných pušek vyráběných v bývalém i současném komunistickém světě stojí v cestě neprostupné bariéry. Důležité skutečnosti pro nás zůstanou nepřístupné, dokud se neotevřou příslušné archivy a nezávislí badatelé nedostanou možnost shromáždit nezkreslené podklady o zbrojovkách a výzbrojních rozhodnutích v Rusku, Severní Koreji, Číně a v mnoha dalších zemích. Tato zbraň byla zásadně produktem režimů posedlých utajováním a zúčastněné vlády a vývozci mají s ohledem na nelichotivá fakta spojená s jejím šířením jen málo důvodů k veřejnému odhalování vlastní úlohy. Krom toho se Rusko, kde se avtomat Kalašnikova v sovětských časech zrodil, vyjadřuje k této věci především prostřednictvím propagandy, která se postupem doby a ustavičným opakováním proměnila ve zkamenělý národní mýtus. Pravdivější výklady se stále úředně potlačují a ztrácejí se v žíravém koktejlu cenzorských zásahů a téměř liturgicky vštěpovaných polopravd a lží. Samopal Kalašnikov obklopují legendy i pravdivé poznatky a oddělit jedno od druhého představuje pro každého badatele náročný úkol. Zejména v době, kdy důležité státní archivy zůstávají neprodyšně uzavřené a kdy se mnoho institucí a zájmových skupin počínaje Kalašnikovovou rodinou a konče výrobci zbraně, která nese jeho jméno, drží verzí, jež slouží jejich zájmům. Takových verzí, které nelze v plné míře ověřit a nepůsobí natolik konzistentně, aby obstály při objektivním zkoumání. Celý příběh téhle zbraně dále komplikují různá líčení vojáků, aktivistů a novinářů z Východu i ze Západu, zastánců i odpůrců zbraní. Takové výpovědi bývají často ovlivněny různými bájemi, výplody fantazie nebo – v případě stoupenců různých ideologií – postranními motivy. Jsou to výklady, které už se opakovaly tak často, že je náhodný pozorovatel může považovat za pravdu. A nakonec je rozkrytí některých součástí příběhu sovětského automatu obtížné také z toho důvodu, že se často odehrávaly v kriminální sféře. Zločinci, kteří tyhle samopaly používali, po sobě žádné archivy nezanechali a vesměs projevovali výraznou nechuť hovořit veřejně o své činnosti. Kalašnikovy jsou však natolik rozšířené a vyskytují se v tolika viditelných podobách, že se i přes všechny uvedené překážky dá sestavit jejich vcelku bohatá a ucelená historie. A tam, kde na některé otázky neznáme odpověď nebo zůstávají nedořešené, je možné na tahle bílá místa – třeba mezery v sovětských zcenzurovaných textech – poukázat a doplnit je rozborem a dostupnými fakty.

Zatřetí se tato kniha vůbec nepokouší vyjadřovat nějaké stanovisko k podstatě sporů, jež se týkají druhého dodatku americké ústavy.[9] To má několik důvodů. Tato práce se zabývá především událostmi a děním mimo hranice Spojených států a úlohou automatických pušek v zónách konfliktů a v nestabilních částech světa. Vliv těchto zbraní na ustálené, rozvinuté západní demokracie představuje problém zcela jiného řádu, a proto se mu zde věnujeme jen okrajově. V pasážích, které se přece jen týkají událostí ve Spojených státech, jde povětšinou o konflikty 19. století, problematiku konstrukce a prodeje zbraní, vojenskou politiku a vývoj taktických doktrín v důstojnických kruzích. Druhý ústavní dodatek a mnohé otázky individuálních práv a veřejné politiky, které s tím souvisejí, představují jiné téma. Je tomu tak zejména proto, že kalašnikovy, jimiž se tato kniha zabývá, spadají ve Spojených státech podle federálního práva pod zákon o střelných zbraních z roku 1934 – podobně jako kulomety. Proto nebyly v průběhu své existence pro většinu amerických občanů dostupné. A z toho důvodu zůstávají víceméně zcela stranou současných sporů o to, jak definovat a legislativně upravit právo jednotlivce vlastnit zbraň. Navíc naprostou většinu kalašnikovů, které se ve Spojených státech vyskytují, tvoří výhradně poloautomatické verze, z nichž se nedá střílet dávkami, ale pouze jednotlivými ranami. A jelikož takto upravené samopaly nejsou plně automatické zbraně, nejedná se tu vlastně o kalašnikovy v tom smyslu, jak je chápe ostatní svět.

Začtvrté je tu otázka pramenů. V prostřední části knihy jsem při zkoumání složitějších období a postav – zejména v Sovětském svazu a v zemích Varšavské smlouvy – shromáždil rozporné zdroje a postavil je proti sobě. Mnohé podklady jsou spolehlivé. Pak jsou tu materiály, které sice nelze ověřit, ale má smysl je zahrnout s patřičným upozorněním a vysvětlením. A poslední kategorii tvoří pochybné nebo přímo lživé zdroje a jako takové jsou zde také předkládány. Jejich cena spočívá v tom, že osvětlují nejenom rozsah šířených lží, ale i důvody, proč se tak dělo. Kremelští vládci to dělali čistě účelově a sovětská propaganda – zhoubná a vytrvalá po dlouhá desetiletí – dokázala veřejnosti vštípit neměnnou představu o zbraních kalašnikovské linie. Pro každého čtenáře, který posuzuje sovětskou vojenskou historii podle oficiálních a dobových sovětských zdrojů, je proto užitečné připomenout si jeden výrok, který kdysi pronesl hlavní politický komisař sovětských ozbrojených sil generál Alexej Jepišev. Maršál Sovětského svazu Georgij K. Žukov, který za druhé světové války dovedl Rudou armádu k vítězství nad hitlerovskými vojsky, se koncem 60. let obrátil na Jepišova se stížností, protože se mu nelíbilo, jak tým partajních přepisovačů „redakčně upravil“ jeho knihu pamětí. Po jejich zásahu z ní zmizely kritické zmínky o Stalinovi, celkově dostala pompéznější a frázovitější ráz a objevily se v ní malé portréty vysokých komunistických funkcionářů, kteří na tom trvali bez ohledu na to, zda měli pro Žukovovo líčení nějaký význam. (Také Leonid Brežněv chtěl mít v maršálových memoárech svůj „medailonek“, přestože se za války s maršálem ani jedenkrát nesetkal.) Jepišev tehdy poučně a výstižně shrnul podstatu naprosté většiny toho, co kdy v sovětských časech oficiálně vyšlo, když maršálu Žukovovi na jeho námitky řekl: „K čemu je dobrá vaše pravda, když se nám nehodí?“[10] To patří k bytostné podstatě oficiálního sovětského dějepisectví a je to jedna z překážek, s níž musí počítat každý, kdo chce objektivně zkoumat danou epochu. Přesto jsou sovětské prameny užitečné, a dokonce nezbytné, pokud se ovšem jasně poukáže na to, jakému účelu slouží. Vedou totiž přímo k jádru povah a záměrů zúčastněných osob a poskytují čtenáři pevný základ pro zdravě skeptický přístup k oficiálním příběhům ze státního depozitáře.

Charakter dostupných pramenů měl podstatný vliv na tematické rozvržení textu knihy. Je zkomponována tak, aby představila tři historická období. Nejprve se budeme věnovat vzniku a počátkům rychlopalných zbraní obecně. Potom konstrukci, vývoji a masovému rozšíření samopalů východního bloku. A nakonec jejich vlivu na bezpečnostní situaci a podobu válek ve světě. Prostřední část místy přináší protichůdná líčení a umožňuje jejich srovnání. Takový přístup má svou cenu při prezentaci rozporných tvrzení sovětské propagandy i Michaila Kalašnikova týkajících se autorství a vývoje samopalu AK-47 a životních osudů samotného konstruktéra. Zde jsou opět důvody k oprávněným pochybnostem. Nicméně očividné falšování skutečnosti v sovětských a ruských pramenech nelze brát jako důkaz toho, že Západ podával o vlastních zbraních pouze pravdivé údaje. Někdy ano, jindy zase ne. Západní zbrojní konstruktéři, důstojníci ozbrojených sil a také vedoucí činitelé jedné dnes již neexistující americké firmy, která má v této knize prominentní místo – Colt’s Firearms Division of Colt Industries –, se rovněž dopouštěli podvodného jednání. Mezi zdroji pocházejícími z opačných stran někdejší železné opony je však jeden rozdíl. Přístupnost dokumentárních materiálů v západních archivech a platné zákony, které alespoň malé části veřejnosti otevírají přístup ke kdysi tajným zprávám, umožňují, aby se západní část téhle historie osvětlila v takové míře, jak je to dosud stále ještě nemožné ve většině zemí z bývalého socialistického tábora, kde se i navzdory tlaku pochybností a postsovětských odhalení dodnes daří udržovat při životě staré legendy.

Zapáté, poznámka určená sběratelům, nadšencům, historikům techniky a kriminologům. Tato kniha nemá ctižádost poskytnout dokonalý průvodce světem zbraní kalašnikovské linie a typů munice, které se v nich používaly, nebo továren, kde se obojí vyrábělo. Taková příručka by nepochybně byla nesmírně cennou studnicí informací a zároveň užitečnou pomůckou nejen pro vojáky, ale i pro činitele prosazující zákon při zjišťování původu zabavených zbraní. To by však byla úplně jiná kniha. Nicméně myšlenka na vytvoření podobného sborníku tu stojí za zmínku. Jen několik manuálů střelných zbraní udělalo alespoň částečný krok v tomto směru. Ozbrojené síly Spojených států už v tichosti uvedly v život databázi zbraní známou pod označením CHUCKWAGON, která svým uživatelům takové služby poskytuje. Zmíněná databáze Pentagonu obsahuje nejenom typy a verze zabavených zbraní, jejich sériová čísla a výrobce, ale také údaje o jejich průběžných uživatelích včetně jednotlivých států a útvarů, které někdy měly konkrétně ztotožněné samopaly a pušky v držení. Ale pokud jde o službu dostupnou pro soukromé osoby, žádný z běžně přístupných informačních zdrojů není kompletní a všechny obsahují chyby. Většina z nich také opakuje legendy a všeobecně tradované omyly.[11] Snaha poskytnout takovou službu na těchto stránkách by s sebou rovněž nepochybně nesla výskyt chyb. Zčásti v důsledku utajování a klamání, k němuž se uchylují mnozí výrobci kalašnikovů, a zčásti proto, že oficiální databáze, jež by se daly využít ke zpřesnění takového záznamu pro veřejnost, jsou zájemcům bez úředního pověření nepřístupné.

Zašesté upozornění pro ty, kdo se zájmem sledují pokračující diskuse – nebo se jich i sami účastní – o tom, která z kombinací samopalu a munice by byla nejlepší pro službu v ozbrojených silách v současnosti a dále v budoucnosti. Tato kniha jim nenabídne jeden typ náboje nebo zbraně, který předčí ty ostatní. Probírá otevřeně problémy, které provázely počáteční zavádění útočné pušky M-16 do výzbroje amerických ozbrojených sil v 60. letech – spolu s novou municí ráže 5,56 mm –, jež bylo reakcí na šíření kalašnikovů a vedlo k bojovému nasazení ještě nevyzrálé zbraně. Nicméně nejpalčivější problémy dané epochy se řešily už nejméně o generaci dřív a valná část příslušné historické diskuse nemá význam při porovnávání kvalit střelných zbraní nabízených dnes pro službu ve státních ozbrojených složkách. Krom toho neutuchající ostré spory ohledně výběru zbraně – mezi zastánci typů SCAR (Special Forces Combat Assault Rifle – útočná puška pro zvláštní jednotky), M-4, XM8 a mnoha dalších samopalů včetně nových variant čeledi kalašnikovů – nejsou předmětem zájmu této práce. To by mohla být další kniha. Zkušenosti armádních a námořních pěšáků zachycené na dalších stránkách jsou pro tuhle debatu určitě užitečné jako varovná připomínka činitelům, kteří mají na starosti výběr nových zbraní pro armádu, že musí být ostražití vůči reklamním trikům a obchodníkům prosazujícím nové výrobky. Automatickou zbraň nejlépe prověří velké množství zkušeností nasbíraných v bojové službě za delší časové období. Většinu typů, mezi nimiž se dnes rozhoduje, používalo jen málo lidí v omezeném rozsahu, nebo je měly ve výzbroji tajné jednotky, jejichž operace probíhají skrytě a získané zkušenosti nejsou známé a přístupné zevrubnému posouzení a prověření. Není mou ctižádostí vyzdvihovat v této knize nějakou zbraň nad ostatní. Podle toho, co je veřejně známo, jsou meze kterékoli volby příliš velké.

A stejně tak se tato kniha vyhýbá i oslavování technických předností kalašnikovu. Samopal AK-47 představuje ze zpětného pohledu předvídatelnou adaptaci sbližujících se představ o konstrukčním pojetí lehkých vojenských zbraní. U jeho zrodu stály dobře uvážené výpůjčky z práce jiných konstruktérů a model Kalašnikov se objevil na scéně jako určitý kompromis mezi již existujícími druhy střelných zbraní. A jak už tomu u kompromisů bývá, rozhodně nebyl dokonalý. Samopaly kalašnikovské linie nepochybně mají některé pozoruhodné rysy a většinou byly dobře vyrobené. Nicméně to nejsou žádné technické zázraky nebo pomníky dokonalosti, jak je jim nezřídka přisuzováno. I konstrukce samopalu Kalašnikov má svoje omezení a slabiny. Ty se kupříkladu výrazně projevují, když se zvětší vzdálenosti mezi střelcem a jeho potenciálním cílem. Z toho důvodu se samopaly z kalašnikovské líhně osvědčily v Afghánistánu a Iráku jako velmi dobrá výzbroj pro povstalce, kteří se snaží podvracet slabé vlády nebo se obohacovat na úkor neozbrojeného obyvatelstva. Zato proti dobře vycvičeným armádním jednotkám vyzbrojeným automatickými zbraněmi s větším dostřelem už tak účinné nebyly. Útočné pušky východního bloku obstály mimořádně dobře a získaly ranou slávu za války ve Vietnamu, kde panuje vlhké klima a převažovaly tam boje zblízka. Pro konvenční válku v poušti není kalašnikov zrovna ideální.

A nakonec se tato kniha rovněž snaží vystříhat vydávání nějakých obecných politických doporučení. Chce spíš popisovat než předepisovat. Líčí určitou část historie a nastiňuje soubor otázek. Přece jen však předkládám jeden závěr, s plným přesvědčením, i když bez nároku na definitivní správnost, že odkaz samopalu Kalašnikov zůstává stále ještě neuzavřený. Je tomu tak proto, že tyto automatické pušky, jež se zrodily jako nástroje studené války – stejně jako atomová bomba a ostatní zbraně hromadného ničení, které přišly po ní –, ani dnes nepřestávají ohrožovat lidi a bezpečnost ve velké části světa. A také skutečnost, že pozornost vlád se upírá jinam, přispěla podle mého přesvědčení k tomu, že tyto samopaly v nesprávných a zločinných rukou zabily a zmrzačily víc lidí a řadu oblastí strhly do ještě hlubšího rozvratu, než by jinak bylo možné. A nakonec ještě vyslovuji názor, že i když je kalašnikov zvláštní případ, dobře reprezentuje celou širší skupinu zbraní. Ve své práci si rovněž všímám některých cest směřujících ke zmírňování důsledků celosvětového šíření útočných pušek. Zároveň však vědomě přenechávám jiným hledání nejlepších možných metod pomoci a kontroly, které by mohly přinést jistou míru klidu a stability mnoha těžce zkoušeným zemím. Částečně je to dáno tím, že tato kniha napsaná s cílem zmapovat historii a působení kalašnikovů není spojena se žádnou zájmovou skupinou či dotčenou stranou.

C. J. Chivers

Kandahár, Afghánistán

červenec 2010

1 Uvedené údaje jsem získal během návštěvy zkušební atomové střelnice v kazašské stepi v roce 2004. K tomu patřila i prohlídka kráteru na místě, kde Sověti bombu RDS-1 odpálili. Hovořil jsem rovněž s ředitelem Kazašského státního jaderného ústavu umístěného v komplexu někdejšího sovětského výzkumného střediska a také s kurátorem a pracovníky tamního muzea. Viz též DAVID HOLLOWAY, Stalin and the Bomb: The Soviet Union and Atomic Energy, 1939–1956, New Haven 1996, s. 213–220 (česky: Stalin a bomba: Sovětský svaz a jaderná energie 1939–1956, přeložil Šimon Pellar, Praha 2008, s. 253–256).

2 HOLLOWAY, Stalin a bomba, s. 253–256.

3 Můj rozhovor s Michailem Kalašnikovem, 2004.

4 GENE ROBERTS, Enemy’s Soviet-Designed Rifle Slows Marines’ Drive in Hue. AK-47 Makes Sniper a „Machine Gunner“ Who „Can Tie Up an Entire Company“ – Cannons Used to Root Out Foe, New York Times, 9. února, 1968.

5 Můj rozhovor s Ašratem Chánem v roce 2002.

6 Americkou útočnou pušku M-16 by mohly z druhého místa odsunout některé starší a tradičnější střelné zbraně, jenomže ty se už všeobecně nepoužívají, protože je z běžné služby vytlačil nástup samopalů. Například anglických pušek Lee-Enfield všech verzí, jež se během dlouhých desetiletí používaly po celém britském impériu, se celkově vyrobilo víc než amerických M-16.

7 Interview z roku 2010 s vysloužilým generálem Williamem M. Keysem, prezidentem a generálním ředitelem společnosti Colt Defense LLC, která je hlavním výrobcem zbraní řady M-16. Firma Colt vyrobila zhruba 7 milionů automatických pušek M-16 a sedm set tisíc karabin M-4. Tyto zbraně a jejich odvozeniny se v menších počtech vyráběly v několika dalších zbrojovkách v Singapuru, Kanadě a v Jižní Koreji. Část produkce vznikala i u jiných firem v USA, například v jednom ze závodů koncernu General Motors.

8 Od roku 1946 až do rozpadu Sovětského svazu používaly sovětské ozbrojené síly název Sovětská armáda. Pokud se v textu užívá název Rudá armáda, jedná se vždy o období do roku 1946, pozn. red.

9 Druhý dodatek zajišťuje občanům USA právo vlastnit zbraně, pozn. red.

10 MARIUS BROEKMEYER, Stalin, the Russians, and Their War, Madison (Wisconsin) 2000, s. xiv–xv.

11 V anglickém jazyce je užitečným a přesným průvodcem práce JOSEPHA POYERA, Kalashnikov Rifles and Their Variations, Tustin (California) 2004, která rozšiřuje údaje shromážděné v knize EDWARDA EZELLA, Kalashnikov: The Arms and the Man, Cobourg (Ontario) 2001.

ČÁST PRVNÍ

POČÁTKY

1. KAPITOLA

ZROD RYCHLOPALNÝCH ZBRANÍ

Vynález zcela neobvyklého druhu

Richard J. Gatling chtěl udělat obchod. Dne 18. února 1864 začal pečlivým rukopisem džentlmena z plantážnické jižanské rodiny psát dopis prezidentovi Spojených států Abrahamu Lincolnovi.

Americká občanská válka v tom čase vstupovala do závěrečné fáze, která představovala výjimečné období ve vývoji střelných zbraní. Byl to úsvit éry strojních pušek, a přesto doba, kdy se důstojníci stále ještě proháněli po bitevních polích vyzbrojeni šavlemi. Pětačtyřicetiletý Richard Gatling vystudoval v mládí medicínu, lékařskou praxi však nikdy nevykonával. Místo toho si zvolil povolání vynálezce – tak trochu po vzoru svého přísného otce, který se vynalézání věnoval ve svém volném čase – a už dvacet let konstruoval hlavně zemědělské stroje. Doktor Gatling, jak si rád nechával říkat, pocházel ze Severní Karolíny, kde jeho rodina vlastnila pozemky a plné dvě desítky otroků.[12] Kvůli podnikání a sňatku se ale přestěhoval na sever do státu Indiana. Když pak v roce 1861 vypukla americká občanská válka, nepřidal se na stranu svých rodáků z Jihu, kteří vytvořili odtrženeckou Konfederaci. Znal se ovšem s lidmi na obou stranách. V Indianapolisu, daleko od svého rodiště i od bitevních polí, si zvykl chodit do železničního depa a prohlížet si obsah rakví, které tam přivážely vlaky z bojišť. V truhlách byly ostatky vojáků Unie. Mnozí z nich samozřejmě podlehli válečným zraněním, ale většinu zahubily infekce a nemoci. Tahle hrůzná podívaná přiměla Richarda Gatlinga, aby přesunul pozornost od zemědělských strojů ke střelným zbraním[13] a pojal ctižádostivý plán – zkonstruovat rychlopalnou zbraň. Tenhle cíl, jenž lákal puškaře a dělmistry po celém světě už od 14. století, zatím konstruktérům stále unikal. Gatling v jednom osobním dopise napsal: „Téměř každý den jsem byl svědkem odjezdů vojáků na frontu a návratů zraněných, nemocných a mrtvých. Napadlo mě, že kdybych dokázal vymyslet aparát – střelnou zbraň –, který by díky vysoké hustotě střelby obdařil jednotlivého vojáka palebnou silou stovky mužů, vedlo by to k podstatné redukci velikosti vojsk, která je nutné posílat do pole. A v důsledku toho by výrazně poklesl počet vojáků ohrožených bojovými ztrátami a nemocemi.“[14]

Doktor Gatling se dost vymykal běžné karikaturní představě ziskuchtivého kšeftaře se zbraněmi. Podle dostupných zpráv se oblékal a vystupoval jako dokonalý džentlmen. K rodině a lidem kolem sebe se choval laskavě, doma mluvil zdvořile a na vzhledu si zakládal natolik, že nosil plnovous, aby zakryl jizvičky od neštovic.[15] Richard Gatling byl zvláštní osobnost. Při propagaci své zbraně jednal jako rozhodný a soupeřivý extrovert, ale když šlo o něj samotného, choval se zdrženlivě a skromně. Jeho zeť ho označil za „výjimku z pravidla, že žádný člověk není velikánem v očích svého komorníka“.[16] Jeden novinář, který dělal s Gatlingem rozhovor, zaznamenal jeho vyznání, „že pokud by dokázal vynalézt zbraň, se kterou jeden voják zastane práci celé setniny, bude možné zbývajících devadesát devět mužů nechat doma a uchránit je pro vlast“.[17] Tenhle argument opakoval po celý život a vysvětloval, že k takovému silnému přesvědčení dospěl, když na vlastní oči viděl zbědovaná mrtvá těla mladých mužů, kteří zahynuli v bratrovražedné válce Severu proti Jihu. Z Gatlingových písemností je přitom jasně patrné, že doktora poháněla touha po zisku. Nikdy ovšem nepřestal tvrdit, že na počátku ho motivoval soucit.

Richard Gatling nebyl ani vojenský novátor, ani společenský vizionář. Byl to však nadaný kutil a houževnatý obchodník a našel si dobré pomocníky. V realizaci svých plánů postupoval rychle vpřed ve spolupráci s místním technikem Otisem Frinkem,[18] kterého si najal, aby mu pomohl s mechanickou stránkou věci. Ačkoli neexistují žádné doklady o tom, že by doktor Gatling měl nějaké předchozí zkušenosti s vývojem zbraní, dokázal už koncem roku 1862 – po prozkoumání konkurenčních modelů a s využitím svých znalostí zemědělských strojů – získat patent na prototyp, který nazval „mnohohlavňová puška“. Americkému patentovému úřadu napsal: „Smyslem tohoto vynálezu je získat jednoduchou, skladnou, odolnou a výkonnou střelnou zbraň pro válečné účely, použitelnou jak k útočným, tak k obranným akcím. Zbraň, která je lehká ve srovnání s běžnými polními děly, dá se snadno převážet, je schopná rychlopalby a nepotřebuje nijak početnou obsluhu.“[19]

Přestože byly rané verze Gatlingovy mnohohlavňové pušky nedokonalé, představovala tato zbraň přelom v oblasti, která dosud přinášela jen samá zklamání všem, kdo se v ní pokusili uspět. Už od středověku si celé generace vojensky zaměřených zbrojířů a mechaniků marně lámaly hlavu nad úkolem vytvořit jednotlivou zbraň, která by dokázala zvládnout hromadnou mušketovou palbu. Puškaři či dělmistři se už dávno naučili sestavovat hlavně do řady v jedné konstrukci, aby vytvořili palné zbraně schopné vystřelovat projektily v rychlém sledu. Tyhle neohrabané aparáty známé jako salvové zbraně byly teoreticky schopné udělat velký průsek v šiku postupujících vojáků, ale v praxi se projevovaly jejich slabiny. K těm patřily především dlouhé časy potřebné ke každému novému nabití a obtíže při zaměřování zbraně na pohyblivé cíle nebo na křídla nepřátelských formací. Problém představovala i munice a také málo vyspělá metalurgie. Ani tím se však řada lidí nedala odradit a smrtící potenciál přístroje, který by dokázal koncentrovat střelbu, lákal mnoho rádoby vynálezců všeho druhu. Jeden z mála opravdu podrobných popisů prvotních modelů takových zbraní obsahuje zpráva o neblahém raném pokusu, který podnikl korsický atentátník Giuseppe Fieschi. Ten si v roce 1835 pronajal byt na pařížském bulváru du Temple a v místnosti s okny do ulice tajně smontoval rám ze silných dubových fošen, na který připevnil dvacet pět puškových hlavní. Celá konstrukce zabírala plochu zhruba jednoho metru čtverečního.[20] Do všech hlavní naládoval spoustu puškových kulek a velké množství střelného prachu a potom spojené hlavně namířil na konkrétní místo na ulici pod oknem. Fieschi čekal. Dne 28. července se na bulváru objevil cíl jeho plánovaného útoku – francouzský král Ludvík Filip.[21] Fieschi vypálil ze svého improvizovaného vynálezu. Salva vyšlehla oknem ven a naplno zasáhla královu svitu. Z technického hlediska znamenal Korsičanův „pekelný stroj“, jak se jeho aparátu v Evropě začalo říkat, úspěch i nezdar zároveň. Účinek salvy byl strašlivý. Jeden kus olova sedřel králi kůži na hlavě a další kulky skosily členy jeho doprovodu a zabily osmnáct lidí. Ale pozdější zkoumání Fieschiho samostřílu ukázalo, že i když se tahle zbraň docela dobře osvědčila jako nástroj atentátu nebo teroru, stěží by se dala použít na bojišti. Čtyři hlavně nevystřelily a další čtyři se roztrhly. Dvě přitom explodovaly a kulky se z nich rozlétly po místnosti a atentátníka vážně zranily. Francouzské úřady Fieschiho zatkly, postaraly se o jeho vyléčení z utrpěných zranění a pak ho poslaly pod gilotinu.

Prakticky úplná stagnace ve vývoji rychlopalných zbraní po dobu několika staletí mohla s ohledem na podobné nezdary jen těžko rozdmýchat zájem investorů či zákazníků o myšlenku strojních pušek. Případní kupci měli navíc dobré důvody větřit nesmysly v tvrzeních blouznivců této víry, kteří přicházeli se svými ztřeštěnými nápady dávno před Fieschiho činem. James Puckle z Londýna získal v roce 1718 anglický patent na konstrukci rychlopalné křesadlové zbraně, která se podle jeho návrhu měla vyrábět ve dvou verzích. Jedna by byla určena pro střelbu klasickými kulkami proti křesťanům a druhá krychlovými projektily proti muslimům. Vynálezce napsal, že účelem nové zbraně je, aby sloužila k „obraně krále Jiřího, vaší země a zákonů, abyste mohl hájit sebe a věc protestantské víry“.[22] Puckle předešel éru kulometů skoro o dvě stě let. Jeho návrh vystavit muslimy vražednějším účinkům, s nimiž počítal u hranatých střel, v jistém smyslu předjímal ničivé nasazení rychlopalných zbraní při potlačování odporu domorodých kmenů koncem 19. století, jak k tomu došlo například během britského tažení v povodí Nilu, kdy kulometná palba anglo-egyptského sboru zdecimovala celé šiky Mahdího dervišské armády.[23] Zároveň to však dokazovalo, že Puckle nevěděl o balistice v podstatě vůbec nic. Investoři se mu vyhýbali širokým obloukem. Jeho zbraň se nikdy nezačala vyrábět.

Už před vypuknutím americké občanské války posouvaly nové průmyslové kapacity ve Spojených státech puškařské řemeslo do sféry hromadné produkce a zbrojní výroba se tím definitivně stávala doménou podnikavců a inženýrů. Někdejších blouznivých představ Jamese Pucklea se teď chopili praktičtější muži. Pokroky v oblasti metalurgie, strojního vybavení a přesného obrábění kovů přinášely od poloviny 19. století záplavu nových konstrukčních iniciativ a válka v 60. letech představovala mocný impulz pro výrobce zbraní a jejich obchodní agenty. Ve městě Troy ve státě New York se zrodila šestihlavňová rychlopalná zbraň známá pod jménem Ripley, která ovšem nikdy nepřekročila stadium prototypu. Generál Origen Vandenburgh z Newyorské státní milice zkoušel mnohohlavňové zbraně vlastní konstrukce a doufal, že budou mít, jak se vyjádřil, „naprosto vražednou účinnost“. Začaly závody ve zbrojení, ale jejich hnací silou zpočátku nebyly vlády nebo armády jednotlivých států, ale spíše soukromí vynálezci a různí ziskuchtiví podnikavci. „Chtě nechtě hledáme ty nejvražednější zbraně, jimiž se lidé mohou vzájemně hubit na bojištích. A máme k tomu velmi dobrý důvod, protože zápasy se zásadním významem pro osud národa se budou rozhodovat právě tam,“ řekl generál Vandenburgh při své londýnské přednášce k britským důstojníkům v roce 1862.[24] Generálova touha získat zakázky byla však podle všeho ještě silnější než jeho oddanost národu. Když ozbrojené síly Spojených států jeho zbraň odmítly, mimo jiné i proto, že její vyčištění po střelbě vyžadovalo devět hodin práce, odvezl si svůj vynález do Anglie, kde pro něj našel výrobce, a pak „vražednou účinnost“ nového aparátu nabídl Konfederaci, která od něj koupila přinejmenším jeden exemplář. A generál Vandenburgh nebyl jediný obchodník ze Severu, který zásoboval nepřítele. Konfederační armáda zařadila do své výzbroje také několik kusů nové salvové zbraně, které jí dodal jistý závod z Rochesteru ve státě New York. Jmenovala se Requa a tvořilo ji pětadvacet hlavní ráže .58 (14,7 mm) uspořádaných do řady.[25] Pohotová obsluha z ní dokázala při dobrém přísunu munice vypálit sedm salv za minutu, tedy celkem 175 ran.[26] Další rychlopalný aparát, známý jako Unijní opakovací zbraň (Union Repeating Gun), se objevil v podobě jednohlavňové strojní pušky, jejíž mechanismus s otáčecím bubnovým zásobníkem se poháněl pomocí ruční kliky. Potom přišel Gatling.

Nákres v příloze Gatlingovy patentové přihlášky svědčí o tom, že autor přistoupil ke koncepci rychlopalné zbraně nápaditě a vymyslel účinný systém. Šest těžkých drážkovaných hlavní uspořádaných do kruhu rotovalo kolem ústřední osy, cosi na způsob převrácené konstrukce revolveru, kde se za pevnou hlavní otáčí bubínek s náboji. Klika na pravé straně roztáčela hlavně, které postupně procházely palebnou polohou, zatímco munice se sypala ze zásobníku umístěného nahoře. Byla to pozoruhodná zbraň. Spočívala na lafetě mezi dvěma povozovými koly jako malé dělo. Jeden novinář jí dal označení „malý anděl smrti“.[27] Tenhle andílek měl zvláštní rodokmen. Richard Gatling si zřejmě ve velkém vypůjčoval nápady od konstruktérů předchozích zbraní – kliku a násypný zásobník z Unijní opakovací zbraně a soustavu šesti hlavní z modelu Ripley. Čerpal i z vlastních starších nápadů. Jeho první mnohohlavňová zbraň měla několik společných konstrukčních prvků s půdní frézou a bavlnářským secím strojem, až na to, že ve směru, kam ji střelci namířili, nevypouštěla v pravidelných intervalech bavlníková semena, nýbrž kulky. Ve výsledku to ale stále ještě nebyl opravdový kulomet, tedy skutečně automatická zbraň. Gatlingův aparát potřeboval ruční pohon. K udržení nepřetržité palby nestačilo jen stisknout spoušť, ale bylo zapotřebí ještě jednoho vojáka navíc, aby otáčel klikou. Nový vynález se jen málo podobal dnešním pěchotním automatickým zbraním. Richard Gatling ale v každém případě zkonstruoval strojní pušku, která se vyznačovala velkou kadencí a pozoruhodnou přesností palby a představovala výrazný technický krok vpřed na cestě ke zbrojařskému ideálu automatické střelby. Slovo kulomet ještě nevstoupilo do vojenského slovníku ani do povědomí veřejnosti, ale tady už byl jeho předchůdce. Strojní puška Gatling z roku 1862 představovala první přijatelně spolehlivou zbraň schopnou souvislé puškové palby. Potřebovala jen vychytat některé mouchy a ještě také, aby s jejím vývojem srovnali krok i výrobci munice.

Po dalších úpravách nové mnohohlavňové zbraně přišly i veřejné ukázky střelby. Zprávy svědků a hlášení o střeleckých zkouškách dokládají, že účinnost Gatlingovy zbraně představovala něco dosud naprosto nevídaného. Dva muži obsluhy dokázali tímto rozměrným aparátem chrlit řízené a ničivé proudy střel za hranici vzdálenosti, na jakou tehdy pěšáci obvykle vedli boj. Noviny v Indianě oslavovaly nástup nového stroje na zabíjení. „Nová střelná zbraň, vynález Richarda J. Gatlinga z našeho města, prošla včera experimentálním ověřováním za použití slepé munice. Zkouška se konala na hlavním náměstí v Indianapolisu před vládní budovou za přítomnosti guvernéra a velkého zástupu občanů. Zařízení fungovalo velice dobře a nepochybně se osvědčí jako novátorská a smrtonosná válečná zbraň.“[28] Na indianského guvernéra Olivera P. Mortona to zapůsobilo natolik, že nařídil provedení státních zkoušek. Úvodní hodnocení znělo slibně. Tříčlenná komise napsala: „Střelbu je možné vést se žádoucí přesností při kadenci 150 ran za minutu. A podle našeho mínění je možné ve střelbě pokračovat celé hodiny bez nebezpečí, že se zbraň přehřeje.“ Vytrvalost palby Gatlingova vynálezu představovala zásadní pokrok oproti Unijní opakovací zbrani, která s jednou hlavní a při tehdejších vlastnostech kovů byla náchylná k poruchám vlivem extrémního přehřátí. (Při jedné zkoušce v Anglii došlo k tomu, že hlaveň Unijní opakovací zbraně „nejprve žárem zrudla, a potom téměř zbělela a od jejího ústí začal odkapávat roztavený kov. Bylo nutné střelbu zastavit v obavě z ještě horších následků.“)[29] Gatlingův vynález udělal na hodnotitele velký dojem. „Velice nízké výrobní náklady a celková technická vyspělost zbraně nás vedou k naději, že Vaše Excelence nařídí, aby se neprodleně vyrobil dostatek kusů pro řádné polní zkoušky.“[30] Počáteční chvála sice Richardu Gatlingovi k žádným větším obchodům nepomohla, ale prototypy, které vyrobil, mu zajistily vedoucí pozici v houfu konstruktérů zbraní – seriózních zbrojířů i šarlatánů –, kteří mezi sebou soutěžili o zbrojní zakázky.

Všichni konstruktéři se snažili získat kupce a Richard Gatling doufal, že bude svoje zbraně vyrábět pro armádu Unie, která z něj mohla s největší pravděpodobností udělat boháče. Neměl ostatně příliš na vybranou. Vláda Spojených států uvalila za války na vývoz zbraní embargo. Obchodovat s Konfederací by znamenalo dopustit se zločinu vlastizrady. Plynulo z toho, že kromě severoamerického ministerstva války už mnoho dalších možných zákazníků nezbývalo. Gatlingova strojní puška vzhledem k velkým rozměrům a poměrné složitosti představovala nástroj pro organizace, nikoli pro jednotlivce. Richard Gatling se v průběhu válečných let snažil přesvědčit představitele amerických ozbrojených sil, aby objednávali jeho výrobky. V tom mu byl nápomocný i guvernér Morton, který naléhal na Petera H. Watsona, náměstka ministra války, aby uvažoval o zařazení gatlingů do výzbroje armády Unie. Jenomže ani dobré konexe nepomohly a doktor Gatling pokaždé vyšel naprázdno. Armádní činitelé nejevili o jeho důmyslný chrlič olova zájem. Naproti tomu u námořnictva proběhly v roce 1863 omezené zkoušky, které svědčily o kvalitách Gatlingovy konstrukce. Nadporučík J. S. Skerrett, který testování řídil, napsal, že se tato mnohohlavňová puška „osvědčila jako velice účinná zbraň při střelbě na krátkou vzdálenost. Je dobře konstrukčně řešená a stavěná na to, aby snesla zacházení, jemuž bude nezbytně vystavena.“[31] Námořnictvo si pár gatlingů objednalo, ale armáda se nepřidala.

Armáda Unie vedla jedny z nejzuřivějších bojů, jaké do té doby zažila. V sázce byl osud experimentu samostatného amerického státu a pro válečné potřeby se ve značném rozsahu využívalo řady dalších moderních technických vymožeností. Kromě jiného taky železnice, telegrafu a opakovací pušky. Gatlingovi se ale zatím podařilo dosáhnout jen toho, že v roce 1863 uzavřel jednu okrajovou smlouvu s generálmajorem Benjaminem F. Butlerem. Tento politik, jenž se stal vrchním velitelem massachusettských dobrovolníků, často jednal podle vlastní libovůle. Z podnětu Gatlingova obchodního zástupce na východě připravili pro Butlera ukázku nové zbraně ve městě Baltimore, kudy generál projížděl cestou na jih do války. Butler rovnou koupil dvanáct gatlingů při ceně tisíc dolarů za kus a k tomu dvanáct tisíc nábojů. To mohl být slibný začátek, jenomže spousta věcí dopadla špatně. Richard Gatling podle svého tvrzení zaplatil dílně, se kterou uzavřel smlouvu na výrobu objednaných zbraní, 769 dolarů za kus. I kdyby jeho společnost dostala za každou z dvanácti zbraní po tisíci dolarech, zbyl by po zaplacení provize agentovi v nejlepším případě už jen malý zisk. Jenomže platba od generála Butlera už k vynálezci nedorazila. „Nikdy jsem z těch peněz neviděl ani cent,“ stěžoval si Gatling. „Můj agent s nimi odjel do Chicaga, kde o ně přišel ve špatném obchodu ještě dřív, než provedl vyúčtování. Takže, jak vidíte, zatím jsem na tom hodně prodělal.“[32] Kdyby se aspoň dodané zbraně dostaly do rukou jiného a zkušenějšího velitele, který by je dokázal v boji nápaditě využít, mohla by Gatlinga za tuhle stoprocentní ztrátu odškodnit záplava objednávek. Jenomže na generála Butlera se daleko víc vzpomíná kvůli špatné pověsti, kterou si vysloužil mezi jižanskými protivníky, než pro jeho taktické schopnosti.[33] Pokud jde o využití moderních rychlopalných zbraní ve válce, patří Butlerovi mezi armádními důstojníky primát, problém je v tom, že je využíval jen poskrovnu. Gatlingy zjevně nasadil při obranných bojích poblíž Richmondu,[34] kde se osvědčily při odražení útoku Konfederace, a pak ještě během srážky na březích řek James a Appomattox. Jinak se toho o nich ví už jen málo. V armádě Unie nezanechaly žádný výraznější dojem a průběh války nijak neovlivnily.

Když se Richard Gatling v únoru 1864 zamýšlel nad svým podnikáním, občanská válka trvala už bezmála tři roky a v jeho účetních knihách se žádné větší tržby neobjevovaly. Jediné další dosud známé nasazení jeho strojních pušek se odehrálo v polovině července 1863 u sídla redakce republikánského listu New York Times, který stál pevně za prezidentem Lincolnem. Toho léta otřásaly největším americkým městem protesty proti návrhu zákona, který občanům umožňoval vykoupit se za tři sta dolarů z povinné služby v armádě Unie. To bylo na tehdejší dobu hodně peněz, takže zaplatit si za zproštění vojenské povinnosti by si mohli dovolit jen ti nejbohatší. Návrh rozdmýchal třídní vášně smíšené s rasisticky podbarvenou zlobou proti černochům, v nichž mnoho bílých Američanů vidělo budoucí konkurenty na pracovním trhu. Po červencovém pokusu úřadů uskutečnit nové kolo losování odvodů došlo ke srážkám policie s výtržníky, kteří se potloukali městem, zapalovali domy a fyzicky napadali osvobozené otroky. Nejnižší odhady hovoří o stovkách obětí na životech. Noviny New York Times podporovaly návrhy zákonů o vojenských odvodech a otiskovaly úvodníky namířené proti demonstrantům. V redakčních místnostech na Park Row si tento list nachystal prazvláštní záštitu svých názorů v podobě strojních pušek Gatling připravených k odražení rozvášněných hord. Zprávy o výzbroji New York Times se rozcházejí. Podle jedné z nich prý redaktor Henry Jarvis Raymond osobně obsluhoval gatling umístěný v okně do ulice na severní straně budovy a vyzýval hlavní akcionáře listu, aby se k němu připojili, bude-li to nezbytné. „Ukážeme jim, co to je kartáčová palba, a dáme jim pořádně zabrat,“ burcoval,[35] ale ve skutečnosti se z gatlingů nikdy nevystřelilo. Večer 13. července vtrhli výtržníci do redakce dalšího provládního listu New York Tribune, jehož majitelem byl Horace Greeley, ale pak je v obuškové bitvě zahnala policie. O čtyřiadvacet hodin později se u budovy New York Times objevily nové davy výtržníků, ale při pohledu na gatlingy rozmístěné v hlavních vchodech do budovy se raději znovu vydali k sídlu Greeleyho New York Tribune, které dal šéfredaktor obložit balíky mokrých novin, aby snížil nebezpečí vzniku požáru. Rebelové hrozivě pláli hněvem, ale stáhli se, když viděli, že také Greeleyho lidé se ozbrojili a v oknech se ježí pušky.[36] Odkud se gatlingy v Timesech vzaly, se už asi nikdy nedozvíme, ale redakce přestála nepokoje zcela beze škod, aniž by se rozbilo jediné okno.

Nasazení gatlingů při obraně sídla listu New York Times i jejich krátké zkusmé působení u Butlerových jednotek byly spíše výjimky. Ať už měla tahle strojní puška jakékoli přednosti – a zatím stále ještě nebyla úplně bez vad a problém představovala také nedostatečná kvalita používaného střeliva –, do cesty se jí stavěly hlavně překážky byrokratického rázu. V průběhu války mařil Gatlingovy plány brigádní generál James W. Ripley, ježatý a komisní náčelník armádní výzbrojní služby, kterému táhlo na sedmdesátku a neprojevoval valný zájem o nové nápady. Zato se velmi snažil zajistit standardizaci výzbroje. Usiloval o sjednocení nesourodé sbírky zbraní používaných v armádě Unie a měl plné zuby nekonečného procesí obchodníků se zbraněmi, kteří přicházeli se svými reklamními fígly a nevyzkoušenými novinkami a snažili se přidávat stále další položky k již beztak rozbujelému sortimentu armádních zbraní. [37](Válka nepodněcuje jen rozvoj průmyslu a konstrukce zbraní, ale přitahuje také ziskuchtivce a šarlatány. Ripley čelil problémům, jež vždycky souží státní činitele, které mají tu moc učinit z obchodníků se zbraněmi přes noc boháče. O několik desetiletí později tuhle věc dokonale vystihl Lloyd George, britský ministr zbrojení na počátku první světové války: „Samozřejmě, že jsem byl na ministerstvu zavalen dopisy a telefonáty od lidí, kteří nabízeli nové vynálezy a zlepšováky. Velká většina těch nápadů byla pochopitelně k ničemu a spousta jich pocházela od pomatenců a bláznů.“)[38] Překážky, které se stavěly do cesty standardizačnímu úsilí generála Ripleyho, byly obrovské. Když válka propukla, zastihla obě strany naprosto nepřipravené. Unijní armáda se během několika měsíců rozrostla z 16 000 mužů, vojáků a důstojníků, na 486 000 lidí[39] a Ripley měl za úkol opatřit pro ně zbraně a munici. Reálně hrozilo, že se shánění výzbroje zvrhne v horečnatý a chaotický podnik. Za války se postupem času na bojištích objevilo ve výzbroji obou armád více než 370 typů ručních střelných zbraní s nejméně pětašedesáti různými rážemi. A tato čísla přitom nezahrnují soukromé zbraně vojáků, které si mnozí z nich vzali s sebou do boje.[40]

Richard Gatling musel čelit i zlověstnějším obtížím. Narodil se v Severní Karolíně, tedy v jednom ze států Konfederace, v rodině, která vlastnila černé otroky, ale usadil se a žil na Severu. Začaly tudíž kolovat pověsti, že je sympatizant Konfederace, který se skrývá za maskou podnikatele, a své zbraně záměrně nechává vyrábět ve městě Cincinnati blízko hranice s Jihem, aby se jich povstalecké jednotky mohly zmocnit při výpadu na Sever.[41] To byl příznačný projev válečné hysterie. A jak tomu u většiny podob hysterie bývá, nemělo to žádnou logiku. Činitelé federální vlády sice zastávali názor, že Gatlingova zbraň není dost dobrá pro zařazení do výzbroje armády Spojených států, ale stejně panovaly obavy, že by se jeho vynálezu mohla zmocnit druhá strana a využít jej v boji proti vojákům Unie. Doktoru Gatlingovi, který tolik investoval do zbraně, jež mu vynesla tak nicotný zisk, došla v únoru 1864 trpělivost a pokusil se proniknout ke sluchu prezidenta Lincolna. Zkoncipoval dopis s kompletní obchodní nabídkou a přiložil i propagační brožuru. „Omluvte, prosím, mou opovážlivost,“ začínal jeho list. „Přikládám také leták s popisem ‚pušky Gatling‘, kterou jsem zkonstruoval a mám na ni patent.“

A ještě dodal: „Zbraň, o niž tu jde, je vynález zcela neobvyklého druhu.“[42]

V době, kdy Gatling odesílal dopis americkému prezidentovi, dospěla válka Severu proti Jihu do zatím nejkrvavějšího stadia. Průmyslová revoluce a americký kapitalistický elán se osvědčily jako hnací síla pokroku ve vývoji zbraní a bojující muži teď stáli proti puškám a dělům, jejichž úderná síla a přesnost neustále rostly. Na kratší vzdálenosti tvořili vojáci postupující v sevřených formacích a oblečení do jasně barevných uniforem velmi dobře viditelný cíl, pokud je velitelé posílali do boje zblízka. Zranění od kulek a střepin jim způsobovala nesmírné utrpení stejně jako řada nemocí, které řádily ve špínou zamořených táborech obou armád. V 50. letech 19. století přešly ozbrojené síly Spojených států od kulatých mušketových kulek ke kuželovitým střelám typu Minié, jež byly rychlejší a přesnější. Konfederační vojsko, jehož vysocí výzbrojní důstojníci přišli z federální armády, si zvolilo stejnou munici. Když se pak jednotky znepřátelených stran srazily v bojích vedených na krátkou vzdálenost, střílely po sobě vzájemně z pušek se strašlivou průbojnou silou.[43] Vzduch byl doslova plný olova. Z válečných záznamů vyplývá, že jen samotná armáda Unie nakoupila od zahraničních a domácích dodavatelů víc než jednu miliardu kusů munice. Střely Minié vypálené z většiny vojenských ručnic se dokázaly na vzdálenost 180 metrů zavrtat do borového dřeva čtvrt metru hluboko, plus minus dva a půl centimetru. Při výstřelu ze vzdálenosti 550 metrů pronikly do hloubky přes 12 cm. Pokusy s tehdejšími náboji ukázaly, že dokonce i zbloudilé kulky, které minuly cíl a jejichž rychlost po dlouhém letu poklesla na přibližně 110 metrů za vteřinu, snadno prostřelí dva a půl centimetru silné borové prkno nebo roztříští stehenní kost dobytčete.[44]

Zpráv o válečných masakrech neustále přibývalo. Víc než 50 000 mrtvých a raněných u Gettysburgu, téměř 35 000 u Chickamaugy a dalších 30 000 u Chancellorsville. A zatímco zbrojovky nepřestávaly chrlit pořád lepší zbraně, lékařská věda tomuto tempu nestačila. I na lehce raněné vojáky čekala strašná muka. Používání anestezie v širším měřítku teprve začínalo, a tak v plné míře platilo pravidlo, že „devadesát procent chirurgova umění představovala rychlost“, jak to vyjádřil jeden z kronikářů občanské války.[45] Amputace se prováděly ve stanech a zrekvírovaných domech poblíž bojiště. Občas vypadala situace tak, že zatímco operatéři odřezávali roztříštěné končetiny jednomu částečně omámenému vojákovi, jeho zranění druhové, kteří čekali ve frontě, až na ně přijde řada, tomu přihlíželi.[46] Občanská válka navíc spadá do doby, kdy ještě nebyly známy příčiny infekce. Chirurgové, kteří doprovázeli vojáky do války, neměli ani potuchy o existenci choroboplodných bakterií a často si mezi jednotlivými operacemi ani neumyli ruce a nevyměnili nástroje. Proto mnozí pacienti, kterým lékaři právě zašili otevřené rány, umírali na hnisající infekce a ti, kdo se dostali do nemocnic za frontou, tam přijížděli zesláblí, s vysokými horečkami a v ohrožení života. „Náš pavilon je nyní neustále plný umírání,“ napsala v dopise matce vrchní sestra z washingtonské Union Hospital v roce 1862, kdy si Richard Gatling zažádal o udělení patentu. „Každý den někdo zemře v důsledku zhnisání potrhaných a zraněných tkání.“[47] Dva dny poté, co doktor Gatling získal patent na strojní pušku, psala o truchlivé dřině v prostředí zasaženém „všudypřítomnou sklíčeností“ při ošetřování vojáků se zmrzačenými a infekcí zasaženými těly ve zšeřelých nemocničních chodbách a studených pokojích. „Za svítání zemřel jeden z mých pacientů a než přišel čas večeře, zatlačily jsme oči dvěma dalším. Jeden z nich byl jediný syn své matky!“[48]

Seznamy jmen ztracených synů plnily novinové stránky po celé zemi, na Severu i na Jihu. V době, kdy Gatling psal prezidentu Lincolnovi, zahynulo už kolem půl milionu vojáků z obou armád. To znamenalo daleko největší ztráty na životech, jaké kdy americký národ v nějaké válce předtím i potom utrpěl. Další statisíce mužů utrpěly zranění. Děsivá statistika pro zemi, která měla 31 milionů obyvatel. (V poměru k počtu obyvatelstva je to totéž, jako kdyby za první tři roky nynější války v Iráku padlo pět milionů Američanů.) A ještě děsivěji působí, když si uvědomíme, že ani na jedné z bojujících stran uvedené údaje nezahrnují civilní ztráty. Gatling nabízel prostředek, který by pomohl ukončit tohle krveprolévání paradoxně ještě účinnějším masakrováním lidí. Doufal, že prezident Lincoln pochopí, že tato zbraň – „konstrukčně velice jednoduchá, odolná a spolehlivá, kterou dokážou obsluhovat i lidé pouze průměrných schopností“ – je „přímo stvořená k tomu, aby posloužila jako nástroj k rozdrcení jižanské vzpoury.“

Rozhodnutí ucházet se o prezidentovu pozornost bylo zcela rozumné, leč špatně načasované. Na počátku války projevil prezident Lincoln natolik vážný zájem o výzbroj armády Unie, že se v červnu 1861 osobně setkal s prodejci Unijní opakovací zbraně. K jejímu otcovství se hlásili tři různí muži – Wilson Ager, Edward Nugent a William Palmer. Koho z nich označíme za skutečného konstruktéra, závisí na tom, čí patentovou přihlášku uznáme za platnou.[49] Obchodníci s touto strojní puškou netrpěli žádnými zábranami při její propagaci. Mluvili o svém zboží jako o „armádě na jednom čtverečním metru“. Unijní opakovací zbraň měla jednu pevnou hlaveň a rotační buben umístěný těsně za ní, takže se podobala spíš obřímu revolveru než pozdější Gatlingově strojní pušce. Buben se roztáčel pomocí ruční kliky. A zatímco projektily ráže .58 (14,7 mm) jeden po druhém opouštěly ústí 90 cm dlouhé hlavně v tempu 120 ran za minutu, sypaly se do nabíjecího mechanismu nové papírové patrony z kovové schránky nasazené nahoře.[50]

Lincoln věřil v techniku a domníval se, že vhodné zbraně vyráběné na průmyslově rozvinutějším Severu by mohly zkrátit válku a uspíšit vítězství. Když prodejci Unijní opakovací zbraně přijeli z New Yorku do Washingtonu a ubytovali se v hotelu Willard na Pensylvánské třídě, prezident se tam vydal z Bílého domu a na půdě přístavku pro koňské povozy se zúčastnil ukázky fungování nové strojní pušky. Při předvádění se použila slepá munice, ale Lincoln, který osobně otáčel klikou, mohl sledovat celou cestu patron, jak se sypou z kovové schránky nahoře, procházejí otočnými válci a pak vespod padají na zem. Šlo o první případ, kdy hlava státu dostala možnost vyzkoušet si vlastnoručně ovládání strojní pušky – během pár let se z toho v Evropě stal osvědčený postup obchodníků se zbraněmi. Na prezidenta to zapůsobilo. Dal nové zbrani přezdívku „kafemlejnek“. K tomu ho inspiroval pohled na patrony, které se při otáčení klikou řinou z násypného zásobníku do mechanismu zbraně a dole vypadávají. Celý aparát vypadal tak trochu jako šrotovník.[51]

O pár dní později zhlédl prezident střeleckou zkoušku s ostrou municí ve Washingtonské zbrojnici. Koncem toho roku dal armádě pokyn, aby objednala šedesát Unijních opakovacích zbraní. Prvních padesát exemplářů vojáci koupili v červenci následujícího roku v ceně 612,50 dolaru za kus, plus 20 procent.[52] Pan J. D. Mills se díky této zakázce stal prvním obchodníkem se zbraněmi, kterému se podařilo prodat strojní pušku,[53] a v jeho stopách se vydají mnozí další. Richard Gatling doufal, že teď přijde řada na něj.

Jenomže ve Washingtonu roku 1864 se postoje k revolučním zbraním dost změnily oproti době před třemi lety. Od Millsova úspěšného obchodu uběhly více než dva roky intenzivních bojů a za tu dobu další podnikatelé nabídli výzbrojnímu oddělení minimálně dvacet pět různých „rychlopalných aparátů“, jak je označil jeden důstojník americké armády.[54] Prezident Lincoln prosazoval další z raných strojních pušek známou pod označením Raphael Repeater, ale generál Ripley zmařil i tenhle nákup. Nicméně ani „kafemlejnky“, jejichž zařazení do výzbroje zařídil prezident, ani gatlingy v jednotce generála Butlera se z mnoha důvodů nijak výrazněji neprosadily. Příčina zčásti spočívala ve zbraních samotných, ale působily tu i další faktory. Papírové patrony byly nespolehlivé. „Kafemlejnky“ se dostaly do akce roku 1862 pod velením plukovníka Johna W. Gearyho ve virginském Middleburgu, kde pomohly odrazit jižanskou jízdní eskadronu.[55] Ale plukovník později Unijní opakovací zbraně vrátil do Washingtonu se stížností, že jsou neúčinné a nebezpečné. Jediná hlaveň, vystavená tepelným účinkům tření těžkých projektilů a žáru hořící prachové náplně, která jim dodávala hybný impulz, se snadno přehřívala. Objemné náklady munice nezbytné pro činnost rychlopalných zbraní představovaly velké břemeno jak pro vojáky, tak pro tažné koně, potřebné k dopravě strojních pušek do bojových postavení. Začala také přicházet hlášení, že součástky zbraně praskají, což vyřazuje z provozu celý systém. Neosvědčila se ani povstalecká zbraň Requa. Tahle konfederační salvová zbraň vážila bezmála tři čtvrtě tuny a snadno selhávala, když navlhla munice. Na to, aby si rychlopalné zbraně našly své místo na válečném poli, byly armádním důstojníkům příliš nové a příliš cizí.

Nicméně problémy spjaté s týlovým zabezpečením a spolehlivostí nebyly to jediné, co utlumilo nadšení pro nový typ zbraní. Svou roli tu hrál i nedostatek představivosti. Velitelé na straně Unie i Konfederace pro ně nedokázali vymyslet základní taktické poslání. Neměli prostě jasno v tom, jakým způsobem je v boji využít. Pokládali strojní pušky za odrůdu dělostřelectva, a nikoli za pěchotní zbraň. Rychlopalné zbraně proto plnily statické úkoly. Střežily základny a mosty. Jednotka generála Butlera se s nimi vláčela při pochodu na Jih. Velící důstojníci je nenasazovali přímo do jádra bitev a podle toho, co lze vyčíst z dochovaných hlášení a zpráv o tehdejších bojích, tak je nikdy nepoužili při útočných akcích. Nikdo neměl hlubší představu o jejich ofenzivním využití a v ozbrojených silách nenašly žádné zastánce.

Richard Gatling si uvědomoval, jaké překážky před ním stojí. Tvrzení v dopise pro prezidenta Lincolna, že jeho zbraň je vynález zcela neobvyklého druhu, bylo nepochybně pravdivé. Gatlingova strojní puška na rozdíl od modelů, které prodávali jeho konkurenti, prokázala při polních zkouškách, že se nepřehřívá a představuje další krok na cestě k uskutečnění doposud unikajícího cíle – sestrojení spolehlivé rychlopalné zbraně. Šlo mu o to, aby prezident pochopil, že nabízený vynález není jen nějaká další technická kuriozita a že výrazně předčí primitivní mašinu, která prezidenta upoutala před téměř třemi roky. Ke svému dopisu připojil postskriptum: „Znám podřadnou zbraň označovanou jako ‚kafemlejnek‘, která podle mých informací neobstála v praktických zkouškách na bitevním poli. Ujišťuji vás, že můj vynález je něco úplně jiného. Je to naprosto odlišná zbraň a netrpí žádnými závadami a nedostatky, které se vytýkají zmíněnému ‚kafemlejnku‘.“

Jenomže zlepšená výkonnost byla teď vedlejší. Konfederace sice do roku 1864 mocně pustila unijním vojskům žilou, ale současně s tím materiálně lépe vybavené federální síly oslabily její armádu natolik, že příslib rychlého vítězství díky nějaké nové, děsivě účinné zbrani už nezněl tak lákavě ani uvěřitelně, jak by tomu mohlo být ještě před nějakým časem. Richard Gatling marně čekal na odpověď z Bílého domu. Prezident Lincoln už přesunul pozornost jinam a žádné kroky v Gatlingův prospěch nepodnikl. V dochovaných záznamech není ani zmínka o tom, že by se obtěžoval s odpovědí.

Doktor Gatling však nečekal se založenýma rukama a pokračoval v práci na své zbrani. Původně si nechával strojní pušky vlastní konstrukce vyrábět v Cincinnati. Když v roce 1864 sestrojil další prototyp s řadou vylepšení, zadal jeho výrobu pensylvánské firmě Cooper Fire Arms Manufacturing Company. Nový model byl mnohem spolehlivější a výkonnější. Gatlingův obchodní agent, penzionovaný generál John Love, někdejší absolvent vojenské akademie ve West Pointu a veterán s dobrými styky, nabídl v lednu 1865 novou zbraň k vyzkoušení Armádní výzbrojní službě (Army Ordnance Department). Generál Ripley, který od počátku stál Gatlingovi v cestě, byl už tou dobou ve výslužbě. Ve funkci ho nahradil brigádní generál Alexander B. Dyer, který byl o dvacet let mladší než jeho bývalý nadřízený a zaujímal vstřícnější postoj k posuzování nových nabídek. Nejnovější gatling se vyznačoval podstatně vyšší výkonností a díky pokroku ve vývoji munice se v něm už používaly kovové náboje místo papírových patron, jež tvořily střelivo u předchozích typů. Armádní výzbrojní sbor přikročil k provedení střeleckých zkoušek a jeho činitelé si začínali uvědomovat možnosti nové zbraně. Důstojník pověřený řízením ověřovacích testů napsal: „Zbraň dr. Gatlinga má zřejmě opravdu všechny přednosti, které její konstruktér uvedl. Jedinou otázkou nyní tedy je, zda se takové zařízení osvědčí ve skutečné bojové službě.“[56]

Gatlingova zbraň promeškala většinu války, která podnítila její vznik, ale teď konečně získala oficiální podporu. Strojní pušky už nadále nebyly jen pouhé fantazmagorie lidí jako James Puckle. Začínaly dělat první kroky na cestě ke komerčnímu úspěchu a brzy se měly dočkat bojového využití.

12 E. FRANK STEPHENSON jr., Gatling: A Photographic Remembrance, Murfreesboro (North Carolina) 1993, s. 4.

13 Gatlingův nekrolog, Death of Dr. Gatling, Former Indianapolitan Who Achieved World-Wide Fame, Inventor of the Gatling Gun, Grain Drill and Other Devices Which Have Benefited Many, otištěný 27. února 1903 v listu Indianapolis Journal. Z jednoho staršího interview jsou zde ocitovány Gatlingovy dojmy nad rakvemi mrtvých vojáků. Doktor Gatling řekl: „Ztráty na životech způsobené spíše nemocemi než zraněními mne jako lékaře dovedly k myšlence, že zkrácení války by znamenalo zmírnění jejích důsledků. Napadlo mne to při pohledu na truhly s mrtvými těly v indianapoliském depu. Tehdy jsem pomyslel na sestrojení mnohohlavňové střelné zbraně, která by pomocí rotace hlavní dosahovala co nejvyšší palebné hustoty v co nejkratším čase, používalo by se v ní speciální střelivo a měla by dvojnásobný dostřel.“

14 Tento Gatlingův dopis slečně Lizzie Jarvisové z 15. června 1877 cituje ve svých pracích mnoho autorů. Například JULIE KELLEROVÁ v knize Mr. Gatling’s Terrible Marvel: The Gun that Changed Everything and the Misunderstood Genius Who Invented It, New York 2008, s. 27.

15 STEPHENSON, Gatling, s. 10.

16 Z dopisu Gatlingova zetě Hugha O. Pentecosta redakci listu Hartford Courant, 2. března, 1903. Viz STEPHENSON, Gatling, s. 81.

17 Citováno z rozhovoru, který vyšel dne 29. října 1899 v listu Washington Post pod titulem Made The Gatling Gun. Inventor Sought to Decrease the Horrors of War. An Interview with Dr. Gatling.

18 Frinkova úloha není nijak podrobněji zdokumentovaná. Zmiňuje se o něm dr. CHARLES A. BONSETT ve sloupku Medical Museum Notes, který vyšel v roce 1988 v prosincovém čísle časopisu Indiana Medicine. Doktor Bonsett ve svém příspěvku citoval z jednoho článku o Richardu Gatlingovi. Zmíněný článek vyšel v roce 1914 a jeho autor v něm Otise Frinka označil za „geniálního mechanika z našeho města [Indianapolis]“. Osobní sdělení od Charlese Bonsetta. CHARLES A. BONSETT, Medical Museum Notes, měsíčník Indiana Medicine, prosinec 1988, sv. 81, č. 12. Viz též FRED D. CAVINDER, Amazing Tales from Indiana, Bloomington (Indiana) 1990, s. 36.

19 Viz americký patent č. 36, 836, „Improvement in Revolving Battery Guns“ (Zdokonalení rotačních mnohohlavňových pušek), s. 1. Státní patentový úřad USA jej Richardu J. Gatlingovi udělil 4. listopadu 1862.

20 A. BOUVIERON, An Historical and Biographical Sketch of Fieschi, with Anecdotes Relating to His Life, London 1835, s. 68. Údaje o rozměrech Fieschiho aparátu pocházejí ze zprávy královského puškaře pana LePage, který atentátníkovo zařízení prozkoumal.

21 Ludvík Filip III. Orleánský vládl v letech 1830–1848, pozn. red.

22 Kopii citované patentové přihlášky zařadil GEORGE M. CHINN do své knihy The Machine Gun: History, Evolution, and Development of Manual, Automatic, and Airborne Repeating Weapons, díl I., Bureau of Ordnance (Výzbrojní úřad), Washington 1951, s. 18.

23 Muhammad Ahmad, zvaný Al-Mahdí (Spasitel), vedl hnutí za obnovu samostatnosti Súdánu a stál v čele protibritského povstání v letech 1881–1899, které zasáhlo i Egypt. Skončilo porážkou mahdistů, pozn. red.

24 Generálova přednáška pod názvem „A New System of Artillery for Projecting a Group or Cluster of Shot“, zazněla 9. května 1862 na půdě Královského vojenského institutu (Royal United Services Institute) a v následujícím roce ji otiskl časopis této instituce, s. 377.

25 V anglosaských zemích se ráže nižší než jeden palec (25,4 mm) zapisují tímto způsobem. V daném případě jde tedy o ráži 0,58 palce. Převody kalibrů z palců na milimetry uváděné v této knize v závorkách jsou pouze orientační, pozn. překl.

26 CHINN, The Machine Gun, s. 36.

27 Tato slova použil v roce 1914 dr. Charles Dennis, lékařský dopisovatel listu Indianapolis Star, který psal pod pseudonymem Dr. Oldfish.

28 Indianapolis Daily Journal, 30. května, 1862.

29 Z článku On Mitrailleurs, And Their Place In The Wars Of The Future, který napsal major G. V. FOSBERY z Bengálského sboru Jejího Veličenstva pro Journal of the Royal United Service Institution (Časopis Královského vojenského institutu), 1870, s. 543.

30 CHARLES B. NORTON, American Breech-Loading Small Arms: A Description of Late Inventions Including the Gatling Gun and a Chapter on Cartridges, New York 1872, s. 240.

31 Dopis od nadporučíka Skerretta pro kontraadmirála Johna A. Dahlgrena, náčelníka výzbrojního úřadu amerického námořnictva, je v plném znění otištěn v NORTONOVĚ práci American Breech-Loading Small Arms, s. 241.

32 Viz JOSEPH ALLEN MINTURN, The Inventor’s Friend; or, Success With Patents: A Practical Book Telling How to Discriminate Between Valuable and Worthless Inventions; How to Avoid Mistakes and Disappointment; How to Patent and Protect Inventions, and How to Dispose of the Monopoly, Indianapolis 1893, s. 83.

33 Generál Butler, který si na straně Konfederace vysloužil přezdívku „Bestie“, se stal ještě nenáviděnější postavou v období rekonstrukce. Odpor však budil už dávno předtím. Ve vojenských věcech byl Benjamin Butler prakticky naprostý laik. Autor druhého svazku Dějin Severní Karolíny shrnul v roce 1880 generálovu pověst následujícími slovy: „Butler si počínal tak, že vláda Konfederace veřejně vypsala odměnu na jeho hlavu a dala svým vojákům pokyn, aby ho ani v nejmenším nešetřili a v případě dopadení ho na místě zabili jako divou zvěř.“ Viz JOHN W. MOORE, History of North Carolina from the Earliest Discoveries to the Present Time, díl II., 1880, s. 261.

34 Viz studie nadporučíka W. W. KIMBALLA, Machine Guns otištěná ve Sborníku Námořního institutu USA (Proceedings of the United States Naval Institute) 16. listopadu 1881, s. 407. Nadporučík Kimball zdroj této informace neuvádí a dějepisci občanské války většinou zastávají názor, že se v ní gatlingy v širším měřítku nepoužívaly.

35 PAUL WAHL a DON TOPPEL, The Gatling Gun, New York 1965.

36 LOUIS M. STARR, Bohemian Brigade: Civil War Newsmen in Action, New York 1954,

s. 222–224.

37 Generál Ripley představuje pro historiky nezvyklý případ. Tohoto muže, jenž se stal nelítostnou Nemesis prodejců zbraní, kteří doufali ve výnosné obchody s Unií, zahrnula řada Gatlingových kronikářů posměchem jako omezeného důstojníka, který postrádal potřebný rozhled a promarnil příležitost nasadit proti Konfederaci rozhodující zbraň. Za pozornost stojí, že se generál stavěl i proti zavádění opakovacích pušek, čímž promrhal další šanci vybavit vlastní armádu vražednějšími zbraněmi. V takhle nastíněném portrétu se náčelník výzbrojní služby jeví jako malicherný člověk bez představivosti a úzkoprsý, nepružný byrokrat. Generál Ripley stál před nesmírně obtížným úkolem. Musel vyřešit problémy s vyzbrojováním vojska, které se během několika měsíců mnohonásobně zvětšilo, a zároveň neustále hledat cesty, jak udržet plynulé zásobování jednotek zbraněmi, jež budou vzájemně slučitelné, a k tomu navíc obstarávat rozdílné druhy střeliva a zajišťovat výcvik vojáků tak, aby odpovídal konkrétním typům pušek. JOHN ELLIS ve svém sžíravém pojednání The Social History of the Machine Gun (Baltimore 1975) označil generála za „zarytého standardizátora“. S ohledem na dané okolnosti působí ovšem generálův přístup zcela rozumně i navzdory tomu, že standardizační úsilí zároveň bránilo zavádění hodnotných bojových prostředků v době mimořádně rychlého vývoje zbraní. Generál Ripley určitě nebyl první výzbrojní důstojník v dějinách, který usiloval o standardizaci pěchotních zbraní. Přístup, který přijal za svůj, se postupem času stal základním kamenem moderního vojenského výcviku a týlového zabezpečení armád. Standardizace je součástí podstaty kalašnikovského systému a jednou z příčin jeho úspěšnosti i všeobecného rozšíření po světě jako globální morové rány, za kterou jej považují zastánci přísnější regulace mezinárodního trhu s lehkými zbraněmi.

38 DAVID LLOYD GEORGE, War Memoirs of David Lloyd George, 1915–1916, Boston 1933, s. 81.

39 DAVID A. ARMSTRONG, Bullets and Bureaucrats: The Machine Gun and the United States Army, 1861–1916, Westport (Connecticut) 1982, s. 10.

40 W. REID McKEE a M. E. MASON jr., Civil War Projectiles II: Small Arms & Field Artllery, With Supplement, Orange (Virginia) 1980, s. 8.

41 Zmíněná fáma se nepotvrdila a stojí proti ní opačné důkazy. Konfederace nebyla rychlopalným zbraním nakloněna o nic víc než Unie. Neví se, jestli tyto pověsti vyvolala válečná hysterie, nebo zlovolná pomluva nějakého Gatlingova konkurenta. Ale historie ukázala, že Gatling žil na Severu, pracoval tam a považoval se za člověka severního průmyslu. Žádný badatel v oboru dějin občanské války ještě nenašel doklad, že by Richard Gatling tajně pracoval pro Jih nebo že by Konfederaci nabídl ke koupi své zbraně.

42 Zmíněný dopis se objevil už v řadě knih, kde se píše o strojních puškách, střelectví a Gatlingovi. CHINNOVA práce, The Machine Gun, je nejpřínosnější, protože přináší reprodukci původního rukopisu, kde je vidět Gatlingovo vlastní zdůrazňující podtrhávání.

43 WILLIAM H. McNEILL, The Pursuit of Power, Chicago 1982, s. 232.

44 McKEE a MASON, Civil War Projectiles, s. 10. Veškeré údaje o rychlostech a průbojnosti mušketových kulek za občanské války pocházejí z tohoto zdroje včetně diagramů a textu na straně 10.

45 FRANK R. FREEMON, Gangrene and Glory: Medical Care During the American Civil War, Cranbury (New Jersey) 1998, s. 48.

46 Tamtéž.

47 Z dopisů Hannah Ropesové, která v době občanské války pracovala jako ošetřovatelka, otištěných v publikaci JOHNA R. BRUMGARDTA (ed.), The Diary and Letters of Hannah Ropes, Knoxville (Tennessee) 1980, s. 68.

48 Tamtéž, s. 88.

49 Nugent a Palmer se soudili o americký patent od roku 1861. Wilson Ager získal britské patenty na tuto zbraň v roce 1866. Pokud zúčastnění vedli tyto spory v naději na budoucí velké zisky, pak jen zbytečně plýtvali energií, protože tu nebylo na čem zbohatnout. V roce 1865 na sklonku války už opakovací zbraň Unie ztratila důvěru, protože se často zasekávala.

50 Podrobnější popisy konstrukcí a operačních systémů mnoha zbraní zmíněných na stránkách této knihy je možné najít v CHINNOVĚ publikaci, The Machine Gun. V daném případě viz díl I., s. 37–40.

51 ROBERT V. BRUCE, Lincoln and the Tools of War, Champaign (Illinois) 1989, s. 119.

52 Uvedené ceny uveřejnil podplukovník CALVIN GODDARD, vedoucí historického oddělení úřadu náčelníka výzbrojní služby Armády Spojených států, v periodiku Army Ordnance: The Journal of the Army Ordnance Association. Později byly přetištěny v publikaci The Machine Gun: The Period of Recognition, Ordnance Department, Washington 1943.

53 V případě strojních pušek Ager a Gatling nešlo ve skutečnosti o opravdové kulomety, nicméně J. D. Mills byl první, kdo dokázal prodat nějakou rychlopalnou zbraň a jeho obchod předcházel všeobecnému rozšíření strojních pušek v Evropě a jinde ve světě.

54 KIMBALL, Machine Guns, s. 406.

55 ARMSTRONG, Bullets and Bureaucrats, s. 18–19.

56 Hlášení o střelecké zkoušce z 20. ledna 1865 (Test report of January 20, 1865) se nachází v archivu Connecticutské státní knihovny, skupina záznamů 103, oddíl 12 (Connecticut State Library, Record Group 103, Subgroup 12). Dále jen „archiv Connecticutské stání knihovny“.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.