Tiráž

Kameny a hvězdy

Síly předků, oči kamenů, světla odjinud

Václav Cílek

Dokořán

© Václav Cílek, 2014

Illustrations © Zdenka Sůvová, 2014

Graphics © Oldřich Hamera, 2014

ISBN 978-80-7363-603-6

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí být rozmnožována a rozšiřována jakýmkoli způsobem bez předchozího písemného svolení nakladatele.

Druhé vydání (první elektronické).

Odpovědná redaktorka Tereza Kodlová.

Část textu „De Fundamentis Astrologiae Certioribus aneb K pevnějším základům astrologie“ Johannese Keplera přeložili Jiří Nitsche a Marie Čamachová.

Perokresby Zdenka Sůvová.

Obrazová příloha Oldřich Hamera.

Obálka, sazba a grafická úprava Martin Radimecký.

Konverze do elektronické verze Tomáš Zeman.

Odpovědná redaktorka elektronické verze Tereza Hřibová.

Vydalo roku 2014 nakladatelství Dokořán, s. r. o., Holečkova 9, Praha 5, dokoran@dokoran.cz, http://www.dokoran.cz.

(pdf – 705. publikace, 150. elektronická;

epub – 706. publikace, 151. elektronická;

mobi – 707. publikace, 152. elektronická)

ISBN: 978-80-7363-645-6 (pdf)

ISBN: 978-80-7363-646-3 (epub)

ISBN: 978-80-7363-647-0 (mobi)

Věnování

Tato kniha je věnována všem, kteří se zasloužili o poznání, ochranu a údržbu českých a moravských památných kamenů. Činili tak z vnitřního přesvědčení, ale bývali zapomínáni, ignorováni, či považováni za podivíny. Zvláštní uznání patří A. Patejdlovi, M. Špůrkovi, Z. Ministrovi, J. Helšucovi a R. Zemkovi za výzkumy a knihy, které znamenaly milníky v českém výzkumu vztyčených kamenů. Tato práce by nikdy nemohla vzniknout bez lovců menhirů – Hany a Františka Jakovcových, Míly Pomajzla, Hanky Charvátové a Václava Višnera, kteří vzkřísili Kamenný les pod Špičákem u Kounova. S uctivým pozdravením Deanu Radinovi, Robertu Gravesovi a Bílé bohyni.

Ať mě chválí za to, že jsem svůj díl moudrosti nečerpal z tekoucího pramene, ale že jsem našel, otevřel a vyčistil ucpaný pramen a s velkou námahou odtud čerpal nápoj skrytý hluboko u dna.

Michal Psellos, Byzantské letopisy, přeložila R. Dostálová

Předmluva

V tomto spisu budou řečeny některé věci, které prověří čas, ale mnoho z nich bude časem a zkušenostmi vyvráceno a označeno jako zbytečné a bezcenné. Jak už je tak zvykem lidí, to první se vryje do paměti a to druhé odvane vítr.

Johannes Kepler, 1601

Tato kniha sestává z více částí a několika rovin. Tou první je skutečný příběh dvou lidí, kteří se seznámili na rekvalifikačním školení pro nezaměstnané a společně propadli hledání a později vztyčování kamenů v Kamenném lese pod kopcem Špičák nedaleko slavných kounovských řad. Postupně se k nim přidávali další zájemci, ze kterých se stávali „lovci menhirů“. Vše probíhalo klidně a přirozeně. Šli skoro nazdařbůh do lesa, našli kámen, a tak ho vztyčili. Já jsem jel lesem, píchl kolo zrovna u místa, kde čistili kus křemence, a tak jsem se k nim přidal.

V tomto vyprávění ožívají nejenom kameny, ale také sny a vize černých psů a zářivých kamenů. Zároveň, a poněkud v skrytu, se jedná o pozoruhodný milostný příběh, který končí zvláštní svatbou. Jádrem se tak stává nejenom odkrývání kamenného pole, ale i nějaký druh vnitřního růstu a uvědomování si „jiných světů“.

Další část knihy se týká poznávání kamenných řad a uskupení v severozápadní Evropě a zejména v okolí Kounova a Domoušic. Hlavním motivem mého psaní je ochrana tohoto klidného a harmonického území, do kterého může každý přijet, projít si jej a udělat si vlastní obrázek. Zájem o kameny odráží ještě něco zásadnějšího – potřebu naší společnosti v tomto nejistém, přechodném období mezi dvěma věky držet se něčeho pevného a neměnného. Tuto knihu ale také můžeme číst jako jeden ze způsobů, jak se dívat na kosmický aspekt české krajiny, jak slučovat nebe a zemi. Tyto záležitosti musely být dobře známy chudým lidem mezi pravěkem a barokem, kteří v krajině žili celé generace a záviseli na ní svým tělem i duší.

Závěrečná část knihy se vrací k zemi a hvězdám. Činí tak pomocí dvou delších textů. První sepsal libochovický učitel V. E. Babka o Českém středohoří, kterým putuje Ježíš Kristus i s apoštoly a Panenkou Marií. Druhý text o působení hvězd na zemi vydal v roce 1601 Johannes Kepler a v tomto prvním českém překladu nás po více než čtyřech stech letech od vydání zajímá, jak se v dávné představě mísí a proniká život člověka, země a hvězd. Vycházím přitom z toho, že kultura je nejenom návštěva Národního divadla, ale také způsob, jak si rozumíme se Sluncem a Měsícem.

Nic neskrývám, ani vlastní nejistotu. Tato kniha nebyla naplánována. Přihlásila se sama, posedla autora a vylíhla se mimoděk. Robert Graves o tom ví své. Jedná se o druhý, domácí díl indiánské cesty, kterou jsem nedávno se Sašou Stipsitsem popsal v knize Krása je rozmanitost plazů. Od indiánského světa, který se podobá evropskému mezolitu, jsme se posunuli do neolitu a mladších pravěkých kultur. Skrze svět rostlin, zvířat, kamenů, posvátného větru a ustrojení celé krajiny se nejasně přihlašuje nějaké další světlo. Uvědomujeme si jej tím, že v sobě po letech čistíme zrcadla z různých dob a v každém vidíme jiný střípek propojené bytosti.

Václav Cílek, Výrov, leden 2014

Ze všeho nejvýznamnější však bylo, že z bezmračného a zcela jasného nebe zazněl hlas polnice, jež vydala tak ostrý a plačtivý tón, že všichni byli zmateni a tou mohutností úplně přivedeni z míry. Nejzkušenější z etruských věštců vysvětlovali, že ten zázračný úkaz značí vznik nového pokolení a přeměnu světa. Že totiž existuje osm lidských pokolení, která se od sebe zcela liší způsobem života a svými mravy; a každému z těch pokolení stanovil bůh určitý počet let, který se naplní po uplynutí velikého roku. A kdykoli oběh těch let dosáhne svého konce a místo něho nastoupí další, vždycky se ukáže na nebi nebo na zemi podivuhodné znamení, takže těm, kteří se o tato znamení starají a vyznají se v nich, je hned jasné, že se narodí lidé s jinými mravy a s jiným způsobem života, o něž se bohové budou starat méně nebo více než o předcházející pokolení. Ti totiž mimoto tvrdí, že při takovéto výměně generací procházejí všechny věci velikými změnami.

Plútarchos, Životopisy slavných Řeků a Římanů II, str. 40, přeložil R. Mertlík

I. část: Lovci menhirů

Lovci menhirů z Kamenného lesa

Počátkem června roku 2011 navštívila paní Hana Zádová, dnes již Jakovcová, společně s hajným panem Mílou Pomajzlem kounovské kamenné řady a nedaleké kameny pod Špičákem. Začal tím příběh lovců menhirů z Kamenného lesa, který znamená novou fázi výzkumů kamenných památek v kounovské oblasti. Průzkum probíhal tak, že za pomoci různých publikovaných plánků hledali kameny, ale často se v lese ztratili a místo nich našli jiné kameny. Brzy se ukázalo, že situace je mnohem složitější, než se podle původních mapek zdálo.

Rozšíření megalitické kultury v Evropě.

K hledání kamenů používali „pícháky“ či spíš bajonety – ocelové přes metr dlouhé jehly podobné roštům na opékání špekáčků, kterými píchali do země, hledali kameny a ověřovali jejich velikost. Činnost je brzy pohltila. Lovci menhirů z jiných oblastí tento jev také znají. Při hledání a očišťování kamenů ubíhá jinak čas, člověk je zvědavý a nadšený. Práce s kamenem v pustém lese může být až narkotizující. Paní Hanka začala mít krátké, několikavteřinové vize. Viděla třeba černého psa, kámen s nakreslenou rybou, nebo lebku v zemi. Nebudu se pouštět do žádných psychotronických vysvětlení. Kameny působí na imaginaci a zdá se, že nejvíc ze všeho křemence. Angličtí megalitičtí badatelé si toho všimli již dávno. V okolí velkých kamenů jsou místa, kde se vize či vidiny objevují častěji než na místech bez kamenů.

Lovci menhirů postupně odkrývali další a další kameny a dokonce objevili skoro ideální kamennou řadu. Deník paní Hanky sálá nadšením. Potkává se s různými zvláštními lidmi, kteří věří na elfy a keltské moudrosti. Vyměňují si knihy a informace, žijí Kamenným lesem. Pokud deník lovců menhirů jednou vyjde tiskem (pracuje se na tom), tak nahlédnete do tohoto zvláštního, okouzleného světa. Nemá cenu jej popisovat, protože nic nenahradí den v lese, hrbolatou strukturu dlouho pohřbených kamenů, zvědavost i bázeň objevitelů. Vedle hoří oheň, na pařezu stojí termoska s čajem. Rezavý jíl je hutný a zem studená.

Tady někde jsem do příběhu vstoupil. Lovci menhirů mě oslovili při uvedení mé knihy Kameny domova. Občas jsem na Kounov zajel a sledoval postup prací. Lovci mezitím odkrývali kámen za kamenem. Skoro každý víkend za sněhu, parna i deště odkopávali kameny. Odvedli obrovský kus práce. Kameny nejenom odkrývali, ale také čistili les. Mezitím jsem byl pozván do Bretaně a na další megalitické lokality v Německu, později v severní Africe, Izraeli a na Jávě a Sumatře. Dnes by mne víc lákalo Strakonicko a skalní útvary západních Čech osídlené před pěti tisíci lety lidmi chamské kultury. Ti nestavěli menhiry, ale nalézali je v přirozených skalních tvarech.

V únoru 2012 se do Kamenného lesa vrátil fotograf František Jakovec a další měsíce se tu zapracovával jako nový pomocník. Kounovská starostka paní Bechynská mezitím kolem kamenů naplánovala turistickou trasu jako doplněk ke kounovským řadám i k místnímu muzeu. Kolem kamenů se začalo objevovat stále víc lidí, a to včetně karmických čarodějů a léčitelů se siderickým kyvadélkem. Nechci tyto příběhy převyprávět, ani komentovat – jsou uvedeny v Hančině deníku. Práce však dál pokračovaly a dokonce bylo stanoveno datum vztyčení nejkrásnějšího zdejšího kamene, kterému paní Hanka říká Plaváček či později Princezna. Mně připomíná delfína. Hanka s Františkem se do sebe zamilovali. Kámen byl postaven na svátek Panny Marie. Byl jsem u toho.

V srpnu 2012 dostala Hanka od Františka zásnubní prstýnek. Není správné, abych místo nich popisoval jejich osobní příběh, který je nejenom historií vztahu dvou lidí, ale prosvětluje i mlhu nad kameny. Do týdne byla veselka v kostele Karla Velikého a Panny Marie na Karlově. Kostel stojící v nejvyšším místě Nového Města byl inspirován katedrálou Karla Velikého v Cáchách, v jejímž plánu byl překvapivě rozeznán půdorys Stonehenge. Astroarcheologové si však nejsou jisti, zda se jedná o záměrnou kopii Stonehenge, anebo o takový typ kruhové stavby, která má podobné astronomické funkce a pravěkému Stonehenge se podobá nezáměrně. Ani Karlovu neschází astronomická orientace. Milan Špůrek ukázal, že pokud jednou čarou spojíme kostel na Karlově s kostelem v Emauzích, získáme linii, na které zapadá slunce 8. května na svátek milosrdné Panny Marie.

Akropole v Athénách byla celá tisíciletí před Řeky, asi již za neolitu, považována za posvátnou horu. Řekové zachovali několik tradičních zvyků, které byly vzdálené již jim samým. Jedním z nich byl noční průvod dívek nesoucích košíky s neznámými předměty a sestupujících podzemní rozsedlinou k prameni Klepsydra a dál ke svatyni Afrodity. Ta byla tvořena jednoduchým přirozeným komolým kamenem s malou ploškou na vrcholu (v popředí snímku). V obdélníkových výklencích byly později umísťovány děkovné nápisy. Nález ukazuje, že i významný kult se mohl odehrávat na místě, které bychom bez vytesaných nik snadno přehlédli. Pokud pojedete do Athén, věnujte velkou pozornost několika prastarým svatyním nad cestou Peripathos na severním úpatí Akropole, kde končila i cesta od Eleuzíny. Celé severní úpatí Akropole je pravděpodobně ještě předřeckým kultovním okrskem. (Všechny fotografie, není-li uvedeno jinak, V. Cílek.)

Pár z Kamenného lesa oddával Jiří Laňka, který je povoláním elitní policista. Někdy spolu hovoříme o Karlovu i tom, zda by Policie ČR neměla mít své polní kaplany, podobně jako je má armáda. Myslím, že všichni lidé pracující s násilím a někdy ve velkém stresu potřebují kněze, kteří by jim ve jménu něčeho většího naslouchali a mohli pomoct. Navíc mám často pocit, že církev se jako organizace odtrhla od běžného života a jen lidé z ulice či bitevního pole, tedy polní kaplani, ji mohou zachránit. Domnívám se, že o Jiřím Laňkovi ještě uslyšíme, i když to třeba nebude v této knize. Svatebčané pak odjeli do Kamenného lesa k Princezně, kde proběhla druhá část svatebního obřadu.

Přirozené zakřivení kamenné řady v bretaňském Carnacu respektuje reliéf, ne ideální geometrii. V tom spočívá rozdíl mezi nepravidelně „ekologickou“ Evropou a starým Egyptem určitých tvarů.

Další týdny a měsíce Lovci pokračovali ve vyhledávání kamenů, kterých je dnes v Kamenném lese známo asi tři sta a o většině z nich si myslím, že jsou v přirozené geologické pozici a zbytek, že je na kratší vzdálenost přemístěn. Podrobný plán snad do věci může vnést nějaké poznání, ale také nemusí. Když si prohlédneme nákresy menhirů – zejména z mladších období – v Německu nebo v Dánsku, setkáme se jak s jejich promyšlenou orientací, tak s úplným chaosem, ze kterého máme pocit, že cílem bylo prostě vztyčení kamene a nezáleželo na tom kde. Situaci bych srovnal s egyptskou či antickou nekropolí, na které jsou velké, státní hrobky pečlivě urbanisticky uspořádané, ale hrobky běžných lidí stojí tam, kde bylo místo. Příkladem může být egyptský Abusír nebo athénský Kerameikos.

Součástí řad jsou ohrady o půdorysné velikosti středověkého kostela. Řadami se nejspíš chodilo, v ohradách se něco dělo. Carnac, Bretaň.

Na „konec světa“, dne 21. 12. 2012 byl kámen Princezna vysvěcen katolickým jáhnem. Čekal jsem zatím na Vyšehradě, kde Daniel Landa alias Kouzelník Žito plánoval vztyčení menšího vyšehradského kamene. Měl jsem v úmyslu se držet neviditelně v pozadí. Jenže ve dvě odpoledne, zatímco asi dvacet lidí opožděně světilo o 80 kilometrů dál kounovský kámen, se objevili vyšehradští dělníci se samozdvižným vozíkem, kam že ten kámen mají dát. Jednalo se o menší kus arkózy z Vlčího dolu. Společně s víceméně náhodnými návštěvníky Tomášem Saxem a Martinem Strakou z Kutné Hory jsme vykopali lůžko a kámen usadili. Podotýkám, že nemám stavění menhirů v žádné velké oblibě, ale stalo se.

Kamenu říkám „Kámen dobrého počátku“, protože byl postaven na konci jednoho světa, tedy na počátku jiného. Má ušlechtilý tvar. Několik mých kamarádů mi vzkázalo, že situace, kdy Cílek staví Landovi menhiry, může znamenat jenom to, že jsem se zbláznil, což jsem jim potvrdil.

Na Vyšehradě jsou celkem tři nově postavené menhiry. První leží na výspě za Slavínem. Jedná se o původně 180 cm dlouhý kus železitého pískovce z rokle pod proseckým kostelem. Postaven byl za pohnutých okolností nedaleko čerstvě vykopaného hrobu v polovině 90. let 20. století. Není to můj příběh, nemohu o něm hovořit. Druhý kámen z krásné okaté ruly pochází z Krušnohoří z vrcholové partie výšiny „Na Sychrově“ u Bernova. Původně se mělo jednat o součást kamenného kruhu, který byl postupně ničen a po roce 2000 ustoupil stavbě silnice. Jeden z nenápadných, velice příjemných krušnohorských kamenů oživuje prostor za vyšehradskou rotundou sv. Martina v místech, kde vyšehradská sběratelka pověstí Popelka Biliánová slýchala tekoucí vodu a vídávala chladné modré světlo. Třetí je již zmíněný Kámen dobrého počátku, kterému Daniel říká Merkuriáš, což je posel bohů i patron zlodějů.

Kolem Kamenného lesa se však odehrály další příhody pomalu jako ze starých pověstí, např. o muži, který ukradl kámen, vnesl tím neklid do svého domu a musel jej vrátit tam, kde jej vzal. Jiné příběhy se týkají pokusu podvrhnout do výkopu pravěké střepy či setkání s různými psychotroniky či novodobými šamany.

Myslím, že je zapotřebí o Kamenném lese v okolí Kounova hovořit, protože se může jednat o pravěkou posvátnou krajinu, jaká je u nás svého druhu jediná. Kdybychom žili v Anglii, máme o kamenných památkách planiny Džbán celou knihovnu prací, a ta první by pocházela ještě hluboko z 19. století.

Kočičí, ptačí a rybí pravidla lovců menhirů

1. Pravidlo respektování: Jsou kameny, které si přejí být vztyčeny; kameny, kterým to je celkem jedno, a kameny, jež si přejí nerušený klid. Je velký rozdíl mezi situací, kdy si kámen přeje být vztyčen, a kdy si já přeji vztyčit kámen.

2. Pravidlo pozornosti: Zažili jsme, že vztyčením kamene se něco stane, co v daném místě či ve vás může žít roky. Nepodceňujte situaci.

3. Pravidlo zvažování rizik: Postavením kamene se dá něco získat, ale i ztratit. Většinou to předem nevíme, ale pokud se časem ukáže, že situace přináší nějaká rizika, je možné již vztyčené kameny opět uložit, což je ale mnohem složitější.

4. Pravidlo minimální intervence: Do kamene a jeho okolí se má zasahovat co nejméně. Ležící kámen se nemá okopávat ze všech stran, aby někde zbyl neporušený půdní profil třeba kvůli pylové analýze nebo možné archeologické situaci. Některé kameny byly pohřební stély, které mohly být vztyčeny na počátku obřadu a pokáceny na jeho konci. Jiné kameny byly uloženy do jam až ve středověku nebo později. Ty první mají za úkol ležet, ty druhé stát. Jedna z mála možností, jak to zjistit, je regulérní archeologický výzkum, a ten potřebuje téměř neporušený kontext.

5. Pravidlo dokumentace: Vždy je nutné pořídit fotografii před stavením kamene, v průběhu stavby a konečný výsledek. Všímejte si všeho neobvyklého, zejména zda kámen leží v lůžku z jiných kamenů. Většinou to je jediné kritérium lidského zásahu.

6. Pravidlo identifikace: Aby budoucí badatelé věděli, kdy byl kámen postaven, je vhodné pod něj umístit minci nebo datovatelný předmět z keramiky či porcelánu. Dá se pracovat i s pohřebními symboly, jáma může být vypálena ohněm. Při provádění jakéhokoliv obřadu je pravděpodobné, že jej provedete nedokonale nebo chybně, ale i v tomto případě vás ochrání postoj úcty.

7. Pravidlo toulavé kočky: Existují kameny, které byly přemístěny na stovky kilometrů, ale většina menhirů pochází z krátké vzdálenosti, která zhruba odpovídá areálu toulavé kočky. Nepřemisťujte je zbytečně a bez uvážení na větší vzdálenosti.

8. Pravidlo ptáka a ryby: Některé kameny souvisí s prameny, jiné se stromy nebo dalekými výhledy. Zkuste nalézt a obnovit původní vztahy k zemi, vodě, světlu a vzduchu.

9. Pravidlo technické podpory: Britové vztyčují kameny za pomoci proutkařů, kteří jsou dobrými techniky posvátna. Naši proutkaři jsou často fantastové, takže potřebujeme, aby se na vhodném místě shodli nejméně dva či tři. Je-li kámen vztyčen jen lidskou silou bez pomoci strojů, tak mu je samotnou prací věnováno více úcty a kámen má větší sílu.

10. Pravidlo vložení: Co do kamene dáte, to v něm zůstane. Není prostor na tápání a omyly.

Přirozený žitý svět

Na samém začátku této knihy je nutné jasně říct, jaká je moje pozice: zda jako vědec píši vědecké pojednání, popularizační práci, nebo nějakou pseudovědeckou slátaninu. Moje základní poloha by se dala označit výrazem Edmunda Husserla „Lebenswelt“, což se v češtině překládá jako svět našeho žití. Angličtina hovoří o pojmu „lifeworld“. Jedná se o předvědecký svět, k němuž všichni svým životem náležíme a na který spontánně reagujeme. „Lecyclopaedia“ píše, že věda tento žitý svět předpokládá a nevědomky na něm staví. Zakrývá jej však vlastní umělou konstrukcí. Husserl říká, že zakrytí původu tohoto přirozeného světa a jeho pohřbení je jedním z příznaků krize evropského lidství.

V Krizi evropské vědy (1936) navrhuje, že všichni dohromady žijeme v nám daném světě a sdílíme nějakou společnou zkušenost. Svět představuje grandiózní divadlo uspořádaných věcí z různých dob. Je to spíš proud významů než sbírka faktů. Husserlova doba vnímala, že přirozený svět je překryt, zastavěn a spoután vědou, ale dnes víc vnímám, že běžný žitý svět je převrstven a utopen pod ekonomickými teoriemi a politickými hesly. Je důležité, aby věda zůstala v úzkém, vysvětlujícím svazku s Lebensweltem, jinak bude dalšími krizemi smetena i s politickými grémii a ekonomickými radami.

V mém textu je většinou snadné rozlišit, kdy hovořím ze světa vědy a kdy z žitého světa sdílených zkušeností. Údaj, že nejstarší megalitická stavba pravěké Británie je kruh Brodgar na Orknejských ostrovech o stáří 5 200 let, náleží vědě. Věci tak běžné a poutavé jako sny a zážitek zářících hvězd patří Lebensweltu. Problém tkví ale jinde. Sociologové, kteří rozpracovávali pojem žitého světa, upozorňují, že rovněž existuje „svět domova“ a „cizí svět“ a oba jsou do určité míry nepřátelské. Psychotronici tedy považují za nepřátele vědce a vědci naopak ufology. Je to něco jako křesťanství a islám. Nechme to být a klidně se pohybujme na hraně, ale rozlišujme, do kterého světa se díváme.

Typické umístění megalitické památky severní Evropy je takové, aby měla výhled do krajiny a byla orientovaná k vodním plochám a zdrojům. Bergen, Rujana.

Megalitický svět

Omlouvám se za tuto věcnou kapitolu, která vám pomůže orientovat se v dalším textu. Mezolit je střední doba kamenná. Je to období lovců a sběračů, které začíná ústupem severského ledovce asi před 12 tisíci lety. V té době přichází les, zmizí velká lovná zvěř jako mamuti, koně a sobi. Nástroje se zmenšují a specializují a ve větším měřítku se objevuje lov ryb a ptáků. Mezolitické skupiny o 20–30 lidech žijí podobně jako lesní Indiáni severní Ameriky. Kočují po trasách daných tahem zvířat a dozráváním plodin a rádi se zdržují u jezer a mokřadů. Mezolitický způsob života ve střední Evropě poměrně rychle ustupuje zemědělskému neolitickému, ale na severu přečkává další tisíciletí a někde, jako mezi Inuity a Čukči, téměř do dnešní doby.

Jeden z kořenů megalitické kultury spočívá na mezolitických základech poměrně usedlých rybářských vesnic ležících podél Atlantského pobřeží. Tito relativně bohatí lidé s dobrou potravinovou základnou se nedali srovnat s věčně hladovými a s potížemi přežívajícími lesními mezolitiky střední Evropy. Svět lesního lovce dobře přiblíží jeden z nejlepších „cestopisů“ všech dob – kniha Johna Tannera V indiánském zajetí.

Dnes předpokládáme, že megalitická kultura se začala líhnout v hlavách atlantských mezolitiků, ke kterým přicházely další dva kulturní proudy. Tím prvním byly potulné středomořské národy žijící hlavně podél pobřeží Středozemního moře a později Atlantského oceánu a tím druhým anatolijští a podunajští neolitičtí zemědělci, kteří do Francie a Anglie přicházeli přes jižní Moravu a střední Čechy. Pokud bychom napsali rovnici:

podunajští zemědělci + středozemní lidé + usedlí rybařící mezolitici Atlantského pobřeží = megalitická kultura,

tak v našich podmínkách sice máme mezolitiky, ale jiného druhu, stejný a dokonce starší podunajský proud, ale chybí nám středozemní lid. Kulturní základ je tedy jiný a megalitické stavitelství se nám ve své ryzí formě velkého měřítka vyhnulo.

Po víceméně sběračském a loveckém mezolitu přichází převážně zemědělský neolit, který u nás obvykle datujeme 5300–4300 př. n. l. V neolitu vznikají dlouhodobě usedlé osady. Zvyšuje se počet dětí. Uplatňují se kulty Slunce, Měsíce a ženských bohyní typu Velké Matky. Dobytek i lidé ke svému životu potřebují sůl, takže začíná dálkový transport soli – nejprve možná od moře, od eneolitu z dolů v alpském Halštatu nedaleko Salzburgu a v době ještě mladší se asi víc uplatňovala saská sůl od severních sousedů. Se solí přicházely nové technologie, myšlenky i bohové. Saská solná ložiska byla v přímém kontaktu s megalitickými oblastmi na severu, ale i halštatská oblast měla další obchodní větve směřující např. do střední Francie.

Po neolitu nastupuje pozdní doba kamenná, tedy eneolit, kterou u nás datujeme v rozmezí 4300–2300 př. n. l. Je to doba, kdy se poměrně často střídají kultury různého původu a naše území zasahují až severoafrické vlivy. Pro eneolit je typická orba, která rozšířila plochu polí a vytvořila potravinové přebytky, které umožnily další náboženský a kulturní vývoj, jehož nejvýraznějšími památkami jsou megalitické stavby atlantského pobřeží.

V Anglii a severozápadní Evropě panují jiné zvyky. Náš neolit a eneolit se dohromady označuje jako neolit a nejčastěji je vymezen lety 4700–2200 př. n. l. Pro megalitické památky severní Evropy platí podobná chronologie. Nejstarší bývají datovány 4500 let a nejmladší 2300 let př. n. l. Většinou se rozlišují dvě hlavní, zhruba tisíc let trvající fáze. V megalitické severní Evropě, tedy hlavně v Německu, Dánsku a ve Skandinávii jsou za nositele megalitické kultury označováni lidé nálevkovitých pohárů neboli kultury mezinárodně označované jako TRB a nejčastěji datované lety 4400–2700 př. n. l. Ti se dělí do několika skupin, přičemž jižní skupina zasahuje nejméně celou severní polovinu Čech, ale na našem území téměř nezanechává megalitické (doslova z velkých kamenů postavené) památky. U nás je kultura nálevkovitých pohárů datována v poměrně úzkém rozhraní tří století 3650–3350 př. n. l., ale v Německu až dvou tisíciletí.

Bretaňský svatý Kornelius patří mezi světce spjaté s kameny a možná i s býčím kultem. Utíkal před římskými vojáky, skryl se v uchu býka a své pronásledovatele změnil v kamennou řadu. U nás má podobnou funkci sv. Vojtěch, který podle pověsti navštěvuje kamenné řady u Kounova a v celých západních Čechách za sebou zanechává mnoho kamenů, na kterých se modlil. Průčelí kostela v Carnacu.

Po konci eneolitu zhruba ve 23. století př. n. l., nastává doba bronzová a kolem roku 1000 př. n. l. starší doba železná neboli halštat a teprve v prvních stoletích před naším letopočtem přicházejí a zejména v oblasti mezi Labem a Rýnem se usazují Keltové. Většina hradišť na našem území a všechna hradiště v širším okolí kounovských řad má původ či alespoň významné zastoupení skupin starší doby železné, což byli stavitelé alespoň některých kamenných památek střední Evropy. Halštat tíhl k monumentálním mohylám, jako je např. skoro 20 metrů vysoký Türkenhügel u Hainburgu nedaleko Bratislavy. Stojíte pod halštatskou mohylou a máte pocit, že jste pod pyramidou. Lidé starší doby železné však pracovali více s kovy, zemí a dřevem, než s kamenem. Jejich stély a kamenné kruhy jsou menší a méně početné.

Slovanská stéla v Rugardu na Rujaně (asi 10. století našeho letopočtu či dřív). Lomený gotický oblouk vznikl v islámském prostředí. V káhirské mešitě Ibn Tulún je použit již v 9. století. Když si ale prohlížíme severoa západoevropské menhiry, často narazíme na „gotický“ tvar kamene a jeho štíhlou vertikalitu, která přeci jenom mohla ovlivnit i stavitele středověkých katedrál. Střední Francie, kde vznikl katedrální sloh, je i domovem megalitů.

Pro zrod moderní Evropy mělo značný význam období velkého stěhování národů na neklidném přelomu bronzové a železné doby zhruba po roce 1200 př. n. l. Když Homér psal Iliadu, často zmiňoval bronzové zbraně, ale v Odyssei již popisuje železné nástroje. Poměry této doby jsou popsány v biblické Knize soudců, kdy jednotlivým „královstvím“ vládli soudcové, kteří podobně jako Krok starých českých pověstí stanovovali a udržovali zákony. Původ Slovanů, Germánů i Keltů se často klade do mohylových kultur závěru bronzové doby. Z tohoto období u nás známe několik slunečních svatyní – kamenný kruh u Cehnic na Strakonicku, hliněný kruh z Prahy-Čakovic a nedaleko od kounovských řad ležící podkovovitou svatyni u Mutějovic v poloze Na struhách. V tomto období zhruba mezi lety 1200 a 500 př. n. l., ze kterého pochází nejméně pět místních hradišť a jedna sluneční svatyně, bylo podle mého názoru nejpravděpodobnější budování kamenných řad a dalších uskupení v širším okolí Kounova. Objevitel kounovských řad A. Patejdl si už v roce 1933 myslel, že hradiště na Rovině a kamenné řady spolu souvisí. Prokopal val hradiště a nalezl nejenom halštatské, ale i laténské, tedy keltské střepy. Další etnikum, o kterém víme, že stavělo a uctívalo kameny, ale opět obvykle menší velikosti zhruba do dvou metrů, byli až někdy do 7.–8. století n. l. zejména východní Slované.

Omfalos neboli střed či pupek země v řeckých Delfách. V omfalu žije had Python, podle něhož Pýthie odhaluje i zahaluje budoucnost.

Menhir znamená doslova dlouhý kámen, většinou postavený v době megalitických kultur. V této knize označuji pod pojmem menhir jakýkoliv kámen, který byl v minulosti pravděpodobně vztyčen. Nepoužívám tedy žádné uvozovky, ani nepíši pravděpodobný či domnělý menhir a spokojuji se se základní nejistotou, která se týká většiny kamenných památek. Kamenná řada je linie záměrně postavená z kamenů. Kamenné uskupení je skupina kamenů, která je buď nepravidelná a může vypadat jako zahnutá řada, nebo torzo kruhu nebo je složena z uspořádaných a neuspořádaných kamenů.

Většina megalitických památek severní Evropy je zastoupena dlouhými, chodbovitými hroby postavenými z mohutných kamenů překrytých hlínou. Právě z těchto hrobů a jejich okolí máme maximum archeologických nálezů, a proto se na ně mnohokrát odvolávám. Megalitický kamenný kruh se nejčastěji nazývá kromlech. Dolmen znamená kamenný stůl. Jedná se většinou o hrobku původně zakrytou hlínou a někdy i kamenným záhozem. Některé dolmeny však asi byly stavěny jako odkryté oltáře, tedy jako stavba, kde na několika menších kamenech spočívá větší plochá kamenná deska.

Pokud si se zařazením nějakého kamene nevíme rady, tak jej můžeme jednoduše nazvat památným kamenem. Toto označení jsem navrhl před skoro dvaceti lety pro nápadné kameny, ke kterým je vázána nějaká skutečná či bájná historie, třeba jenom pověst. Památné kameny představují obdobu památných stromů a spoluvytvářejí paměťovou kostru krajiny. Dnes je toto označení již běžně používáno.

Šly ony nohy v pravěku

po lukách a horách Anglie?

Putoval svatý beránek

i po anglické pastvině?

William Blake, Jeruzalém, přeložil J. Valja

Megalitické hrobky jsou někdy postaveny tak, aby slunce o slunovratu ozářilo kámen nebo výčnělek v zadní části chodbovitého hrobu.

Table of Contents

Tiráž

Věnování

Předmluva

I. část: Lovci menhirů

Lovci menhirů z Kamenného lesa

Přirozený žitý svět

Megalitický svět

II. Část: Čtení z hvězd a zemí

Obrazová příloha