Peter

Pomerantsev

Tohle není

propaganda

Válka proti

realitě

DOKOŘÁN

Peter Pomerantsev

Tohle není propaganda

Válka proti realitě

Copyright © 2019 by Peter Pomerantsev

Translation © Petruška Šustrová, 2020

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí být rozmnožována a rozšiřována jakýmkoli způsobem bez předchozího písemného svolení nakladatele.

Druhé vydání (první elektronické).

Z anglického originálu This Is Not Propaganda: Adventures in the War Against Reality přeložila Petruška Šustrová.

Odpovědný redaktor Marek Pečenka.

Redakce Klára Soukupová.

Obálka, grafická úprava, sazba a konverze do elektronické verze Michal Puhač.

Vydalo v roce 2020 nakladatelství Dokořán, s. r. o., Holečkova 9, Praha 5, dokoran@dokoran.cz, www.dokoran.cz.

ISBN 978-80-7363-941-9 (pdf)

ISBN 978-80-7363-985-3 (epub)

ISBN 978-80-7363-421-6 (mobi)

(pdf – 1001. publikace, 308. elektronická;

epub – 1045. publikace, 324. elektronická;

mobi – 1083. publikace, 344. elektronická)

Obsah

PŘEDMLUVA: „TELEGRAM!“

PRVNÍ ČÁST: MĚSTA TROLLŮ

DRUHÁ ČÁST: DEMOKRACIE NA MOŘI

TŘETÍ ČÁST: NEJÚŽASNĚJŠÍ BLITZKRIEG INFORMAČNÍ VÁLKY V DĚJINÁCH

ČTVRTÁ ČÁST: MĚKKÁ FAKTA

PÁTÁ ČÁST: INSTATNÍ LIDÉ

ŠESTÁ ČÁST: BUDOUCNOST ZAČÍNÁ TADY

PODĚKOVÁNÍ

POZNÁMKY

Předmluva:

„TELEGRAM!“

Vyšel z moře a na břehu byl zatčen: když se vrátil z plavání, stáli nad jeho šaty na pláži dva muži v oblecích. Nařídili mu, aby se rychle oblékl, natáhl si tedy kalhoty přímo na mokré plavky. Po cestě autem byly plavky pořád mokré, stahovaly, studily a nechaly mokrý flek na kalhotách i na zadním sedadle. I při výslechu si je musel nechat na sobě. Snažil se zachovat si důstojnost, ale ty vlhké plavky ho celou dobu znervózňovaly. Napadlo ho, že to udělali naschvál. Tihle kágébáci střední úrovně byli v takových věcech skutečně zběhlí: mistři v drobném ponižování, v jemných psychologických hrách.

Přemýšlel, proč ho zatkli tady, v Oděse, a ne v Kyjevě, kde bydlel. Pak mu to došlo: byl srpen a oni chtěli být pár dní u moře. Mezi výslechy ho vodili na pláž, aby si trochu zaplavali. Jeden s ním seděl, zatímco druhý se koupal. Při jedné z návštěv na pláži vytáhl jakýsi malíř stojan a začal jejich trojici malovat. Plukovník i major znervózněli – byli příslušníci KGB a netoužili být při výkonu služby zachyceni. „Jdi se podívat, co maluje,“ nařídili svému vězni. Šel a podíval se. Teď byla řada na něm, aby si s nimi trochu pohrál. „Já si nejsem moc podobný, ale vy jste jako živí.“

Byl zadržen za to, že „mezi přáteli a známými šířil výtisky škodlivé literatury“: knihy zakazované, protože říkaly pravdu o sovětském gulagu (Solženicyn) anebo byly vydané v exilu (Nabokov). Jeho případ byl popsán v Kronice současných událostí. V tomto samizdatu sovětští disidenti dokumentovali zatajovaná fakta o politickém zatýkání, výsleších, domovních prohlídkách, soudech, o bití a týrání ve vězení. Informace se získávaly z ústního vyprávění nebo se pašovaly z pracovních táborů v maličkých polyetylénových kapslích, které si vězni sami vyráběli. Kapsle se spolkla, a když vyšla z těla, obsah se přepsal, v temné komoře ofotil a pak se předával od jednoho člověka ke druhému ukryt mezi stránkami knihy nebo v diplomatickém kufříku, dokud se nedostal na Západ k Amnesty International, do vysílání BBC World Service anebo Rádia Svobodná Evropa. Zprávy byly známé svým strohým stylem.

„Vyslýchali ho plukovník KGB V. P. MEŇŠIKOV a major KGB V. N. MELGUNOV. Všechna obvinění odmítl jako neopodstatněná a neprokázaná. Odmítl poskytnout důkazy o svých přátelích a známých. Po celých šest dnů byli ubytovaní v hotelu Nová Moskva.“

Když jeden vyšetřovatel odešel, vytáhl druhý knihu se šachovými úlohami a pustil se do jejich řešení, přičemž okusoval konec tužky. Vězeň napřed uvažoval o tom, že je to nějaká vychytralá hra, ale pak mu došlo, že ten člověk je prostě líný a zabíjí v práci čas.

Po šesti dnech byl propuštěn a mohl se vrátit do Kyjeva, ale vyšetřování pokračovalo. Když šel z práce v knihovně, nabíralo ho černé auto a vozilo ho k dalším výslechům.

A život šel zatím dál. Jeho snoubenka otěhotněla. Vzali se. Vzadu v obřadní síni se schovával fotograf KGB.

Přestěhoval se k manželčině rodině do bytu naproti Golosejevskému parku, kde jeho tchán vybudoval pro své desítky kanárků jakýsi palác klecí, voliéru třepotavého peří, pohupující se na pozadí parku. Pokaždé když u dveří zazvonil zvonek, měl strach, že je to KGB, a začal pálit všechno, co by mohlo vést k obvinění: dopisy, samizdatové články, seznamy zatčených. Kanárci v panickém letu tloukli křídly. Každé ráno vstával za úsvitu, zapnul rozhlasový přijímač Spidola, naladil krátké vlny, kroutil a otáčel anténou, aby rozehnal mlhu rušení, šplhal po stolech a židlích, aby našel místo, kde je nejlepší signál, a kličkoval zvukovým slalomem mezi vysíláním východoněmeckého popu a sovětských vojenských kapel, až pevně přitiskl ucho k reproduktoru a mezi syčením a praskáním zachytil magická slova „Volá Londýn“ nebo „Tady Washington“. Poslouchal zprávy o zatčeních. Přečetl si esej futuristického básníka Velemira Chlebnikova „Rádio budoucnosti“ z roku 1921.

Rádio vytvoří nepřerušený řetězec globální duše a propojí lidstvo.

Kolem jeho kruhu se stahovala síť. Gríšu odvezli do lesa a zmlátili. Olga byla obviněna z prostituce a ke všemu zavřena na venerologickou kliniku se skutečnými prostitutkami. Geliho vzali do vyšetřovací vazby a on odmítal léčbu tak dlouho, až zemřel.

Všichni se připravovali na nejhorší. Tchyně ho naučila tajný kód založený na uzeninách. „Když přinesu párky nakrojené zprava doleva, znamená to, že se nám podařilo dostat zprávu o tvém uvěznění na Západ a že to vysílali v rádiu. Když je nakrájím zleva doprava, znamená to, že se nám to nepovedlo.“

„Zní to jako ze starého vtipu nebo ze špatného filmu, ale je to pravda,“ napsal později. „Když přijde KGB za úsvitu a vy ospale mumláte ,Kdo je to?‘, oni často zavolají ,Telegram!‘ Jednáte v polospánku, snažíte se moc neprobudit, abyste se mohli vrátit ke svému snu. ,Vteřinku,‘ vzdychnete, natáhnete si první kalhoty, co najdete, vyhrabete nějaké peníze na zaplacení pošťáka a otevřete dveře. A nejbolestnější na tom není to, že pro vás přišli, ani že vás zatýkají tak brzy, ale že jste jako malý kluk skočili na tu lež o telegramu. Zatnete horké, náhle zpocené pěsti a zadržujete slzy ponížení.“

Jeho syn se narodil mezi výslechy 30. září 1977 v 8.00 ráno. Babička chtěla, abych se jmenoval Pinkas, po jejím dědečkovi. Rodiče chtěli Theodora. Nakonec mi po několikerém vyjednávání dali jméno Pjotr.

-------

Už je to čtyřicet let, co KGB pronásledovala mé rodiče za to, že se domáhali práva číst, psát a poslouchat to, co si sami zvolí, a říkat, co chtějí. Svět, v nějž doufali, svět, v němž cenzura padne jako berlínská zeď, se dnes může zdát mnohem blíž: žijeme v době, kterou akademici nazývají érou „informačního nadbytku“. Jenže předpoklady, které stály za bojem za práva a svobody ve dvacátém století – za bojem mezi občany vyzbrojenými pravdou a informacemi a režimy s cenzory a tajnou policií – se obrátily vzhůru nohama. Dnes máme víc informací než kdykoli dřív, ale nepřineslo to jen výhody, jaké jsme předpokládali.

Víc informací mělo znamenat víc svobody postavit se mocným, ale ti také získali nové způsoby, jak nesouhlas potlačit a umlčet. Víc informací mělo znamenat informovanější debatu, jenže se zdá, že jsme méně schopni přemýšlet než kdykoli předtím. Víc informací mělo znamenat vzájemné porozumění překonávající hranice, umožnilo však nové a jemnější formy konfliktu a podvracení. Žijeme ve světě posedlém amokem masového přesvědčování, v němž se rozšířily a rozmnožily prostředky manipulace, ve světě cílených reklam, psychologické války, hackerů, botů, fake news, ISIS, Putina, trollů, Trumpa…

Čtyřicet let po zadržení a vyšetřování mého otce sleduji vybledlé šlépěje cesty svých rodičů a nemám nic z jejich odvahy, schopnosti riskovat ani jistoty.

Když tohle píšu, působím i na Londýnské univerzitě – vzhledem k ekonomickým turbulencím tomu už tak ale nemusí být, až tohle budete číst. Vedu projekt, který zkoumá novější typy vlivových kampaní, jež by mohly být označovány jako „propaganda“: je to pojem tak zatížený a deformovaný svými intepretacemi – někdo ho definuje jako podvod, jiný zase jako neutrální propagaci – že se mu snažím vyhnout.

Měl bych dodat, že nejsem akademik a tohle není akademická práce. Jsem bývalý televizní producent, a i když dál píšu články a občas dělám rozhlasové pořady, často se přistihnu, že hledím na svůj dřívější mediální svět úkosem, občas se děsím, co jsme to způsobili. Při svých výzkumech se setkávám s twitterovými revolucionáři, instantními populisty, trolly a elfy, s vizionáři „změny chování“, se šarlatány info-války, fanoušky džihádu, identitáři, metapolitiky, skutečnými policajty i „pasáky botů“. Pak se se vším, co jsem poznal, vrátím do hexagonální betonové věže, kde dočasně sídlí má kancelář, a zformuluji to do rozumných „Závěrů“ a „Doporučení“ úhledně naformátovaných zpráv a powerpointových prezentací, které diagnostikují stav a navrhují způsoby, jak se vyrovnat se záplavou dezinformací, „fake news“, „informační válkou“ a „válkou informací“.

Ale co by se vlastně mělo napravovat? V úhledných bodech mých prezentací se předpokládá, že skutečně existuje soudržný systém, který je možné opravit tím, že se na nové informační technologie prostě uplatní pár odborných doporučení. Problémy ovšem leží mnohem hlouběji. Když v rámci každodenní rutiny předkládám svá zjištění představitelům mizejícího liberálně-demokratického řádu, jehož nemalá část vznikala z konfliktů studené války, zaráží mne, jak působí ztracení. Politici už vůbec nevědí, co jejich strany reprezentují; byrokraté netuší, kde se vlastně nachází moc; miliardářské nadace horují pro „otevřenou společnost“, kterou nedokážou pořádně definovat. Velká slova, která se kdysi zdála přetékat smyslem, slova, pro něž se předchozí generace byly ochotny obětovat – „demokracie“ a „svoboda“, „Evropa“ a „Západ“ – nechal život tak daleko za sebou, že připomínají prázdné slupky, z nichž odteklo i poslední světlo a teplo, nebo jako soubory, k nimž jsme zapomněli heslo, a k nimž už se nedostaneme.

Samotný jazyk, který používáme, abychom se popsali – „levičák“ a „pravičák“, „liberál“ a „konzervativec“ – se zcela vyprázdnil. A ovlivněny nejsou jen konflikty či volby. Sleduji, jak mi lidé, které jsem znal celý život, unikají na sociálních sítích, kde sdílejí zpávy o různých spiknutích ze zdrojů, o nichž jsem jaktěživ neslyšel. Internetové spodní proudy od sebe oddalují celé rodiny, jako bychom se vzájemně vůbec neznali, jako kdyby o nás algoritmy věděly víc, než víme my sami… Jako bychom se stali podmnožinami svých dat, jako kdyby tato data znovu a jinak uspořádávala naše vztahy a identity podle vlastní logiky – anebo možná za tím účelem, abychom sloužili zájmům někoho, koho ani nezahlédneme. Velké koráby starých médií – katodové a vakuové trubice rádií a televizí, hřbety knih a tiskárny novin – ta plavidla, jež nesla a řídila identitu a význam, to, kým jsme byli a jak jsme spolu mluvili, jak jsme svět vysvětlovali svým dětem, jak jsme mluvili o své minulosti, jak jsme definovali zprávy a názory, satiru a vážnost, správné a nesprávné, pravdu, lež, skutečné a nereálné – tato plavidla ztroskotala a roztříštila se. Rozbila staré modely toho, jak se co k čemu vztahuje, kdo s kým a jak mluví, zveličila, zmenšila a zkreslila všechny proporce a vyslala nás, abychom se motali v dezorientujících spirálách, kde slova ztrácejí sdílený význam. V Oděse, v Manile, Mexico City i New Jersey slyším stejné věty: „Existuje tolik informací a dezinformací, že už ani nevím, co je pravda.“ Často slýchám větu: „Cítím, že se mi svět hýbe pod nohama.“ Přistihl jsem se při myšlence: „Mám pocit, že všechno, o čem jsem si myslel, že je jisté, je teď nepevné a fluidní.“

Tato kniha zkoumá zbytky vraků, pátrá, které jiskřičky smyslu z nich lze zachránit. Vychází z temných hlubin internetu, kde trollové mučí své oběti, prochází bitvami o příběhy, které dávají našim společnostem smysl, a v podstatě se snaží pochopit, jak sami sebe chápeme.

První část nás povede z Filipín do Finského zálivu, kde se poučíme, jak lze lidi mnohem zákeřněji zlomit novými informačními nástroji než těmi, které používala KGB.

Ve druhé části se přesuneme ze západního Balkánu do Latinské Ameriky a Evropské unie, kde se naučíme novým způsobům, jak potlačit celá hnutí odporu a jejich mytologie.

Třetí část zkoumá, jak může jedna země zničit druhou, téměř aniž by se jí dotkla, jak rozostřit rozdíl mezi válkou a mírem, „domácím“ a „mezinárodním“ – a kde tím nejnebezpečnějším prvkem může být sama myšlenka „informační války“.

Ve čtvrté části se zaměříme na to, jak požadavek faktické politiky souvisí s jistým ideálem pokroku a budoucnosti a jak pád tohoto ideálu ještě víc umožní masové vraždění a zneužívání.

V páté části se snažím ukázat, že se v tomto proudu dění z politiky stává boj o konstrukci identity. Každý, od náboženských extremistů po instantní populisty, chce vytvořit novou verzi „lidu“ – a to dokonce i v Británii, v zemi, kde se identita zdála vždycky být tak pevná.

V šesté části budu hledat budoucnost – v Číně a v Černovicích.

V celé knize budu cestovat, někdy v čase, někdy v prostoru, ale ne pořád. Fyzikální a politické mapy zobrazující kontinenty, země a oceány, mapy, s nimiž jsem vyrůstal, mohou být méně důležité než nové mapy informačních toků. Tyto „síťové mapy“ vytvářejí datoví inženýři. Říkají tomu „surfacing“. Člověk vezme klíčové slovo, zprávu nebo příběh a vloží je do neustále se rozrůstajícího souboru světových dat. Datový analytik pak „vyloví“ lidi, výstupy z médií, účty sociálních sítí, roboty, trolly a kyborgy, kteří tato klíčová slova, zprávy nebo příběhy prezentují, anebo na ně reagují.

Tyto síťové mapy vypadají jako nějaké útvary ze špendlíků nebo fotografie vzdálených galaxií a ukazují, jak jsou naše zeměpisné definice zastaralé, odhalují nečekaná souhvězdí, kde může každý odkudkoli ovlivnit kohokoliv, ať je kdekoli. Ruští hackeři umisťují reklamy pro prostitutky v Dubaji vedle animovaných memů podporujících krajně pravicové strany v Německu. „Zakořeněný kosmopolita“, který sedí doma ve Skotsku, pomáhá aktivistům prchat před policií při nepokojích v Istanbulu. Reklama ISIS vyskakuje za odkazy na iPhony.

Na těchto mapách často vystupuje Rusko se svými eskadrami sociálních médií. Nikoli protože je to síla, která stále ještě dokáže pohnout nebem i zemí, jak tomu bylo za studené války, ale proto, že kremelští vládci jsou v herních prvcích tohoto nového věku obzvlášť zběhlí, anebo jsou přinejmenším dobří v tom, jak všechny přimět, aby mluvili o tom, jak dobří jsou, což je možná ten nejdůležitější trik ze všech. Jak vysvětlím později, není to úplná náhoda: právě proto, že prohráli studenou válku, se ruští „spin doktoři“ a manipulátoři médií dokázali přizpůsobit novému věku rychleji než kdokoli jiný na místech známých kdysi jako „Západ“. Žil jsem v letech 2001–2010 v Moskvě a viděl jsem zblízka stejnou taktiku řízení a stejné patologie veřejného mínění, které od té doby vyrašily všude.

Tato kniha cestuje informačními toky napříč sítěmi a zeměmi; vrací se však také v čase k příběhu mých rodičů za studené války. Nejde přímo o rodinné vzpomínky, spíš mě zajímá, kde se příběh mé rodiny protíná s mým tématem. Zčásti to ukazuje, jak se ideály minulosti v současnosti rozpadly a co – pokud vůbec něco – z nich lze ještě pochopit. Zatímco všechno je ve vířivém pohybu, cítím, jak se instinktivně ohlížím a hledám spojení s minulostí, abych našel způsob, jak přemýšlet o budoucnosti.

Když jsem však zkoumal a psal ony pasáže rodinné historie, zarazilo mě něco jiného: rozsah, v jakém naše soukromé myšlenky, tvůrčí podněty a sebeprožívání utvářejí informační síly, mocnější, než jsou ty naše. Existuje-li nějaká konkrétní věc, která na mne zapůsobila při prohlížení polic v knihovně mé univerzity, pak to, že se člověk musí dívat dál než jen na „zprávy“ a „politiku“. Aby porozuměl „formování lidských postojů“, jak tomu říká francouzský filozof Jacques Ellul, musí zvažovat také poezii, školy, jazyk byrokracie a zábavy. Tento proces je někdy zřejmější v příběhu mé rodiny, protože dramata a roztržky v našich životech usnadňují poznat, kde tyto informační síly – jako obrovské meteorologické systémy – začínají a kde končí.

První část:

Města trollů

Jednou ze zřejmých konfrontací dvacátého století byl střet svobody slova a cenzury. Po studené válce se zdálo, že svoboda projevu na mnoha místech zvítězila. Ale co když mocní mohou využít „nadbytku informací“, aby našli nové způsoby, jak vás umlčet, jak zvrátit svobodu projevu k rozdrcení nesouhlasu, a přitom si vždy ponechat dost anonymity, aby to mohli popřít?

ARCHITEKTURA DEZINFORMACE

Začněme na Filipínách. V roce 1977, kdy se mí rodiče těšili pozornosti KGB, tam vládl plukovník Ferdinand Marcos, vojenský diktátor podporovaný USA. Na základě rychlé prohlídky webových stránek Amnesty International zjistíme, že za jeho režimu bylo zabito 3 257 politických vězňů, 35 000 jich bylo mučeno a 70 000 vězněno. Marcos zastával velmi okázalou teorii o úloze, jakou by mučení mohlo hrát při pacifikaci společnosti. Místo aby jen „zmizeli“, bylo 77 procent mrtvých těl vystaveno u silnice pro výstrahu ostatním. Oběti mohly mít například odstraněný mozek a prázdnou lebku vyplněnou svými spodky. Nebo mohly být rozřezány na kusy, takže člověk cestou na trh míjel části těl.[1]

Marcosův režim padl v roce 1986 pod náporem masových protestů, USA upustily od své podpory a části armády zběhly. Do ulic vyšly miliony lidí. Měl nastat nový den: konec korupce, konec porušování lidských práv. Marcos byl vyhoštěn a své poslední roky dožil na Havaji.

Dnes vás Manila vítá náhlými poryvy pachu shnilých ryb a popcornu, odpadků z kanalizace a přepáleného tuku, ze kterých se vám chce zvracet na chodník. „Chodník“ vlastně není správné slovo. Širokých chodníků, po nichž se můžete procházet, existuje pramálo. Místo nich tam jsou úzké římsy podél nákupních středisek a mrakodrapů, kde jste hned vedle valícího se provozu. Mezi nákupními centry se město propadá do hlubokých údolí slumů, kde v noci spí bezdomovci zabalení do stříbrné folie, z níž jim trčí ven nohy. Uličky jsou lemovány bary, které se mohou pochlubit nabídkou boxujících trpaslíků či salónky karaoke, kde si můžete najmout skupinu dívek – v tak pevně utažených šatech, že jim svírají nohy jako kleště – aby s vámi zpívaly korejský pop.

Přes den si snažíte urvat trochu prostoru mezi obchodním domem, slumem a mrakodrapem na vyvýšené síti přeplněných úzkých chodníků, které jsou jakby zavěšeny ve vzduchu a vinou se mezi několikapodlažními dálnicemi. Uhýbáte hlavou, abyste se vyhnuli pilířům nadjezdů uprostřed kraválu a sirén zezdola, a najednou okolo vás projede nákladní vlak nebo se díváte do očí ženě, která na obřím reklamním billboardu pojídá lančmít. Billboardy jsou všude, oddělují slumy od mrakodrapů. Mezi roky 1898 až 1946 byly Filipíny pod americkou správou (s výjimkou japonské okupace v letech 1942–1945). Od té doby jsou zde americké základny a strava amerických vojáků se pro místní stala lahůdkou. Na jednom plakátu krmí šťastná hospodyňka svého pohledného manžela kousky tuňáka z konzervy. Jinde je na špinavé řece, v níž plavou děti z ulice, obrázek šťavnaté opečené šunky a za ním bliká nápis „Ježíš tě spasí“. Je to katolická země: padesáti rokům amerického kolonialismu předcházelo tři sta let kolonialismu španělského. (Filipínci vtipkují: „Měli jsme tři sta let církve a padesát let Hollywoodu.“) V obchodních centrech se nacházejí kostely, kde se můžete zúčastnit bohoslužby a kam ochranka nepustí chudinu. Manila je dvaadvacetimilionové město téměř bez jakéhokoli společného veřejného prostoru. Nákupní centra uvnitř rozprašují parfémy příliš silnými osvěžovači vzduchu: v těch levnějších voní v odděleních fastfoodů levandule, v dražších se line jemnější citronové aroma. Působí to trochu jako vůně na toaletách, takže vás nikde neopouští zápach latríny, ať už je to venku z kanalizace, nebo uvnitř v nákupních centrech.

Brzy si začnete všímat selfíček. Dělá je každý: zpocený chlapík v umaštěných sandálech, který řídí plechovou kraksnu městského autobusu, i čínská děvčata čekající na svůj koktejl v nákupních centrech. Na Filipínách se dělají selfíčka nejvíc na světě, země má nejvyšší využití sociálních sítí na hlavu i nejrozšířenější používání textových zpráv. Někteří to přičítají důležitosti rodinných a osobních vazeb jako prostředku, jak se vyrovnat s neefektivní vládou. Selfie neznamená nutně narcismus: důvěřujete lidem, jejichž obličeje vidíte.

Díky vzestupu sociálních médií se Filipíny staly hlavním městem nového typu manipulace v digitální éře.

S P. jsem se sešel v jedné oáze obchodních domů vedle mrakodrapů s nebesky modrými okny. Trvá na tom, že nesmím uvést jeho jméno, ale je rozpolcený – zoufale touží po uznání kvůli kampaním, ke kterým se nemůže veřejně přihlásit. Je mu něco přes dvacet, je oblečený jako člen korejské popové kapely a jeho vzrušení se skoro nemění, ať mluví o volbě prezidenta nebo o svém účtu na Instagramu, který byl zaregistrován s modrou fajfkou (označující ověřený profil veřejně známé osobnosti).

„Jsem šťastný, když můžu ovládat lidi. Možná je na tom něco špatného. Ale uspokojuje to moje ego, něco hlubšího ve mně… Je to jako stát se bohem digitální krajiny,“ vykřikuje. Nezní to však děsivě, spíš jako slova herce v roli padoucha v muzikálové frašce.

Online kariéru zahájil, když mu bylo patnáct a vytvořil anonymní stránku, vyzývající lidi, aby mluvili o svých milostných zážitcích. „Pověz mi o svém nejhorším rozchodu,“ psal. „Jaké jsi měl nejžhavější rande?“ Ukazuje mi jednu ze svých facebookových skupin: má víc než tři miliony členů.

Ještě na škole zakládal nové skupiny, každou s jiným zaměřením: jednu věnovanou například radosti, jinou duchovní síle. Bylo mu teprve šestnáct, když ho začaly oslovovat korporace, aby tam propašoval nějaké zmínky o jejich produktech. Zlepšoval si techniku. Například na týden přiměl komunitu, aby mluvila o „lásce“, která ji zajímala nejvíc. Pak převedl hovor na obavu o vaše milované, na strach, že někoho ztratíte. A potom přešel k výrobku: pořiďte si tenhle lék, který pomůže prodloužit životy vašich blízkých.

Tvrdí, že když mu bylo dvacet, měl na všech svých platformách patnáct milionů followerů. Obyčejný kluk ze střední třídy z provincie si najednou mohl dovolit vlastní byt v manilském mrakodrapu.

Po reklamě pro něj byla další výzvou politika. V tu dobu šlo v politickém PR jen o to, jak přimět novináře, aby psali, co chcete. Co kdyby se ale dala celá debata utvářet prostřednictvím sociálních médií?

Nabídl svůj nápad několika stranám, ale zabral jen jediný kandidát, Rodrigo Duterte, outsider, který v sociálních médiích viděl novou cestu k vítězství. Jednou z hlavních věcí, které chtěl Duterte jako kandidát „prodat“, bylo rozbití drogového zločinu. Dokonce se chlubil, že když byl starostou města Davao hluboko na jihu, jezdil na motorce a střílel drogové dealery. V té době už byl P. na vysoké škole a zúčastnil se přednášek o experimentu z dvacátých let „Malý Albert“, při němž bylo batole vystaveno děsivým zvukům pokaždé, když vidělo bílou krysu. Vedlo to k tomu, že se dítě bálo všech chlupatých zvířat.[2] P. tvrdí, že ho to inspirovalo, aby zkusil něco podobného s Dutertem.

Nejprve vytvořil v různých městech řadu facebookových skupin. Byly celkem neškodné, obyčejná diskusní fóra o tom, co se ve městě děje. Finta spočívala v tom, že skupiny komunikovaly v místních dialektech, jichž jsou na Filipínách stovky. Po šesti měsících měla každá skupina ve své oblasti na 100 000 členů. Poté začali jeho administrátoři uveřejňovat každý den v době špičky internetového provozu příběh o lokálním zločinu. Kriminální historky byly vcelku reálné, ale pak začali P.-ovi lidé připojovat komentáře, které zločiny spojovaly s drogami. „Říká se, že vrah byl obchodník s drogami,“ nebo „Ten člověk byl obětí drogového dealera“. Po měsíci začali vkládat dva příběhy denně, o měsíc později tři denně.

Z drogové kriminality se stalo žhavé téma a Duterte začal v průzkumech veřejného mínění stoupat. A právě tehdy se P. podle svých slov rozhádal s ostatními členy Duterteho PR týmu a nakonec přešel k jinému kandidátovi. Ten se koncentroval spíše na ekonomické otázky než na strach. P. tvrdí, že se mu podařilo zvýšit kandidátovy preference o pět procent, ale na zvrácení trendu bylo příliš pozdě a prezidentem se stal Duterte. Teď P. vídá spoustu lidí z PR, kteří si přičítají zásluhy za zvolení Duterteho, a to ho štve.

Při rozhovoru se všemi, kdo v tomto světě pracují, je problém v tom, že každý přičítá svému jednání větší vliv. Je to profesí. „Udělal“ P. Duterteho? Samozřejmě že ne. Ty debaty o drogové kriminalitě pohánělo mnoho faktorů, v neposlední řadě Duterteho vlastní prohlášení. A drogová zločinnost ani nebyla jediným Duterteho prodejním artiklem: mluvil jsem s jeho stoupenci, které přitahoval obraz venkova, stojícího proti „imperiální Manile“ a strnulosti establishmentu katolické církve. Interpretace digitálního vlivu podle P. však našla odezvu v některých akademických studiích.

Dr. Jonathan Corpus Ong z University of Massachusetts a jeho kolega Jason Cabañes strávili v rámci projektu „Architects of Networked Disinformation“ dvanáct měsíců rozhovory s protagonisty uskupení, jež nazvali „manilská dezinformační architektura“ a jehož služby využívaly všechny strany v zemi.[3] Na vrcholu stáli ti, které Ong označoval za „hlavní architekty“ systému. Pocházeli z reklamních a PR společností, žili v elegantních bytech v mrakodrapech a popisovali svou práci takřka myticky, srovnávali se s postavami z televizního seriálu Hra o trůny a z počítačových her. „Když tě odhalí, je to game over,“ říkali Ongovi. Byli pyšní, že se ze skromných začátků dostali až na vrchol své profese. „Dezinformační architekt,“ uzavírá to Ong, „popírá odpovědnost, nepřipouští si, že by měl nějaký závazek vůči širší veřejnosti, místo toho popisuje svůj osobní projekt rozvoje vlastní osobnosti.“

Pod architekty stojí „influenceři“, online komici, kteří si mezi postováním nejnovějších vtipů dělali za peníze legraci z politiků.

Dole, ve slumech dezinformační architektury, se nacházeli ti, jimž Ong říkal „operátoři falešných účtů“: call centra plná lidí, pracujících čtyřiadvacet hodin denně a placených od hodiny, přičemž jeden člověk obsluhoval desítky účtů na sociálních sítích. Mohli to být lidé, kteří si potřebovali přivydělat (třeba studenti nebo ošetřovatelky), anebo zaměstnanci kampaně. Ong hovořil s Rinou, jednou z operátorek, která musela nastoupit do této práce, když se připojila k předvolební kampani na úřad starosty. Přihlásila se z idealismu, byla ve svém univerzitním kruhu jednou z nejlepších. Teď jí řekli, aby vytvořila různé online „osoby“ – nejlépe fungovaly dívky v bikinách – které si přidají online přátele, budou propagovat svého kandidáta a ostouzet opozici. Rina se styděla. Měla pocit, že zadání sabotuje, a přilákala jen dvacet facebookových followerů, zatímco její kolegyně jich získaly stovky.

Ong připomněl, že nikdo z žádné úrovně této činnosti nikdy neoznačil svou činnost za „trolling“ nebo výrobu „fake news“. Každý měl vlastní „strategii popírání“. Architekti kampaně zdůrazňovali, že to byla jen naprosto okrajová část jejich běžné práce v PR a že stejně celou politickou kampaň neměli na starosti; operátoři zase říkali, že ty opravdu hnusné, nenávistné komentáře uveřejňoval někdo jiný. V každém případě šlo o vytvoření online vlivu, který se stal agresivnějším, jakmile se Duterte dostal k moci.

Duterte sliboval, že zabije tolik obchodníků s drogami, že jimi nakrmí ryby v celé Manilské zátoce, a žertoval, že si pak sám podepíše milost. Chlubil se, že někoho zabil kvůli tomu, jak „vypadal“, nebo že pro něj životy drogových dealerů nic neznamenají. Dobrovolnické gangy a policisté pak začali střílet každého, kdo byl podezřelý ze spojení s drogovým obchodem. Kolik lidí bylo zabito v této kampani, nikdo přesně neví. Organizace na obranu lidských práv odhadují, že 12 000, opoziční politici, že 20 000, podle vlády 4 200. V jedné době umíralo třiatřicet lidí denně. Nikdo neověřoval, zda byly oběti skutečně vinny, a často se vyskytly zprávy, že byly drogy k obětem dodány až po jejich smrti. Zabito bylo i čtyřiapadesát dětí. Ulice manilských slumů byly plné mrtvol. Projížděli jimi motorkáři a stříleli lidi do hlavy. Věznice byly přeplněné jako klece na kuřecích farmách. Senátorka Leila de Lima, která vystupovala proti zabíjení, se náhle ocitla před soudem: věznění drogoví baroni dosvědčili, že se podílela na jejich obchodech. Jejího zatčení se dožadovaly celé internetové davy. Byla zadržena a měla být vězněna do procesu, který ovšem nikdy nezačal; podle Amnesty International je vězeňkyní svědomí.[4] Když zabíjení odsoudil zemský arcibiskup, obrátily se davy proti němu. Další na řadě měla být média, takzvaní „presstituti“, kteří se odvážili obvinit prezidenta z vraždění.

A největší „presstitutkou“, na kterou se režim zaměřil, byla Maria Ressa, vedoucí zpravodajského webu Rappler. Bylo to paradoxní, poněvadž právě Maria a Rappler neúmyslně pomohli Dutertemu k moci.

#ZATKNĚTE MARII RESSA!

Když jsem s Marií chvíli mluvil, všiml jsem si, jak je jí nepříjemné být hlavním tématem příběhu. Je příliš zdvořilá, než aby mi to řekla na rovinu, ale uvědomuji si, jak náš rozhovor vždycky odvrací od sebe k práci svých novinářů, k dramatům jiných. Ve své profesní dráze se věnovala především pokrývání širších témat: napřed jako vedoucí zahraniční redakce CNN v jihovýchodní Asii, pak jako vedoucí zpravodajství v největší filipínské televizní síti a nakonec jako zakladatelka a generální ředitelka Rapplera. A teď to nejsem jen já, kdo s Marií v její kanceláři hovoří, zatímco ona se snaží rychle zhltnout oběd v podobě sendvičů s arašídovým máslem a konzervovanými sardinkami (což je filipínská specialita), ale také dokumentární štáb anglické jazykové verze katarského televizního kanálu Al-Džazíra, který dokumentuje její boj s Dutertem a dezinformacemi.

Štáb Al-Džazíry mne požádal, aby mohl můj rozhovor s Marií natáčet, a jak se tak se svými obrovskými kamerami krčí v rohu, cítím se stále neklidnější. Také jsem zvyklý být tím, kdo pozoruje a edituje, a kdykoli se stanu objektem někoho jiného, uvědomuji si, že jsem si až příliš vědom toho, jak mě později mohou sestříhat a znovu složit. Svého času jsem se jako tvůrce dokumentárních filmů naučil, jak to dělat, aby se zpovídaní cítili výjimeční, důležití a možná na okamžik nesmrtelní ve chvíli, kdy jsem je natáčel, a pak jsem je upravil tak, aby odpovídali příběhu, který jsem potřeboval vyprávět. Mohl to být nádherný a přesný příběh, jenže až příliš často existuje bolestná propast mezi tím, jak se člověk sám vnímá, a způsobem, jímž je zobrazen, mezi realitou rekonstruovanou redakcí, a tou, jakou natáčená osoba cítí jako pravdivou. Toho dne jsem se v Manile utěšoval, že budu moci znovu ovládnout vyprávění později, až použiju štáb Al-Džazíry v knize, kterou právě čtete.

Vypadalo to následně: štáb novinářů natáčel jiného novináře, který rozmlouval se třetí novinářkou. Úlohou novinářů je přinášet informace o realitě, o tom, kde se něco děje. Jak však ukazuje Mariin příběh, tím, co je v centru dění, je nyní samotná informace.

Maria pochází z Manily, ale když jí bylo deset, vzala matka rodinu do USA, kde byla nejmenší a nejtmavší dívkou v newjerseyském Elizabeth. Byla velmi talentovaná a jako první z rodiny vystudovala univerzitu (Princeton). V roce 1986 se na Fulbrightovo stipendium vrátila na Filipíny studovat zdejší politickou scénu, jen aby zjistila, že přijela uprostřed revoluce proti Marcosovi a že to největší politické drama se odehrává v ulicích. Nastoupila do CNN ve chvíli, kdy to byla jen menší americká kabelová televize s velkými plány stát se první globální zpravodajskou sítí. V CNN byla reportérkou, objevovala se živě na obrazovce, byla tou nejdůležitější osobou při rozhodování, které události se budou pokrývat, kdy a jak. Toto postavení Marii vyhovovalo, ale nerada stála před kamerou, protože celý život trpěla ekzémem, takže se musela vyzbrojit make-upem a kamerovými triky, aby ho zamaskovala. Kamera však Marii milovala – neuměla nic předstírat, byla nadšená jako dítě, velké oči naplněné zvědavostí.

Maria se stala tváří CNN v regionu, líčila „demokratizaci“ jihovýchodní Asie v devadesátých letech, kdy po Marcosovi padal jeden autoritářský režim za druhým. Bylo lákavé vidět to všechno optikou vítězství ve studené válce, jako přímočarý příběh o stále se rozšiřující svobodě, kterou jako by každý politický obrat znovu potvrzoval. Touto zjednodušenou perspektivou otřásly teroristické útoky z 11. září 2001.

Maria tolik překvapena nebyla. Mluvila plynně místními dialekty a věděla, jak málo toho „demokracie“ přinesla do stále stejně chudých vesnic a slumů. Když dělala rozhovory s rekruty Al-Káidy a jejich rodinami, zarazilo ji, jak normální byly jejich kořeny a původ a jak měla původně většina z nich daleko k fundamentalistickému puritánství. Trik Usámy bin Ládina spočíval v tom, že propojil všemožné křivdy velmi odlišných skupin, kterým poskytl iluzi, že kdyby se všichni globálně sjednotili, mohli by vytvořit lepší svět, jen kdyby se jim podařilo zbavit se nevěřících. V roce 2005 Maria z CNN odešla. Při pohledu zpět si uvědomila, že to bylo právě včas. Síť se měnila, po reportérech se chtělo, aby vyjadřovali spíše své pocity, než aby jen předkládali fakta, motivací se stávala posedlost vyděláváním peněz. Maria se chtěla zabývat teroristy, a ne být hvězdou ve zprávách v podobě reality show.

Devátého června 2008, v době, kdy řídila zpravodajství největší filipínské televizí sítě, Marii brzy ráno probudila její hvězda, reportérka Ces Drilonová: „Marie, je to všechno moje chyba… unesli nás. A chtějí peníze.“[5] Navzdory Mariiným příkazům se Drilonová usilovně snažila o rozhovor s islamistickými povstalci a byla společně se dvěma kameramany unesena islamistickou teroristickou skupinou Abú Sajjáf, přidruženou k al-Káidě.

V následujících deseti dnech se Maria dnem i nocí snažila koordinovat záchrannou akci, která skončila poté, co se rodině Drilonové podařilo sehnat dost peněz na uspokojení požadavků únosců.

Po předání rukojmí začala Maria pátrat po totožnosti únosců. Zjistila, že jsou prostřednictvím tří dalších článků spjati s bin Ládinem. Odpovídalo to modelu, který vysledovala od doby, kdy začala pokrývat rozrůstání al-Káidy z Afghánistánu do jihovýchodní Asie. Ideologie se šířily prostřednictvím sítí a na tom, jak jste jim byli oddáni, záviselo vaše postavení v síti. Aby člověk přišel na to, proč a jak se ideologie al-Káidy šíří, musel místo pouhého studia idejí a socioekonomických faktorů porozumět propojení mezi lidmi. Stejná změť osobních a politických záležitostí mohla mít úplně jiný projev, kdyby přišla do kontaktu s jinou sítí. A Maria si uvědomila, že tyto fyzické spoje rychle nahradily sítě sociální.

V roce 2012 Maria založila Rappler, první filipínskou čistě internetovou zpravodajskou síť. Chtěla využít svých znalostí sítí pro dobrou věc. Rappler neměl jen informovat o aktuálním dění, ale usilovat o větší online společenství, jež by se na důležité kauzy skládalo společně prostřednictvím crowdfundingu. Mělo shromažďovat informace, aby pomohlo obětem bouří a povodní najít útočiště a pomoc. Místo hackerů ze staré školy najala Maria dvacátníky, kteří toho o sociálních médiích věděli mnohem víc. Když člověk vejde do oranžové a prosklené kanceláře Rapplera, všimne si, jak je redakce mladá a převážně ženská. Jsou zde i skupinky starších novinářů, kteří na ně s náznakem důstojné přísnosti dohlížejí. V Manile jim říkají „rappleři“.

Když Duterte zahájil svou prezidentskou kampaň inspirovanou sociálními médii, vypadalo to, že se k sobě s Rapplerem dokonale hodí. Televizní sítě ho nebraly vážně. Když Rappler uspořádal první filipínskou prezidentskou debatu na Facebooku, byl jediným kandidátem, který se obtěžoval v ní vystoupit. S drtivým úspěchem. Průzkum v internetové komunitě Rapplera ukázal, že Duterte je v čele. Jeho poselství – zlikvidovat drogový zločin – zaujalo. Reportéři Rappleru se přistihovali, jak opakují jeho slogany o „válce proti drogám“. Později, když Duterte přistoupil k vražednému řádění, však litovali, že pomáhali šířit tolik používaný pojem „válka“. To totiž napomáhalo tomu, že se jeho jednání jevilo normální: byla-li to „válka“, byly i oběti přijatelnější.

Problémy začaly hvízdnutím. Duterte na tiskové konferenci vulgárně zapískal na televizní reportérku. Přítomná reportérka Rappleru ho požádala, aby se omluvil. Ale rapplerové komunity zaplavily komentáře, podle nichž měla víc respektovat osobnost prezidenta. „Tvoje matka je kurva,“ psali. Rappleři byli ohromeni: takhle nezněl jazyk jejich komunity. Přičetli to pozůstatkům sexismu: jakmile se žena postaví muži, bude napadena.

A zatím Dutertův jazyk neslevoval z vulgarit.[6] Označil papeže a prezidenty USA za „zkurvysyny“, zeptal se, jestli mu novinář, kterého neměl rád, klade nepříjemné otázky proto, že jeho ženě tak smrdí vagina, chlubil se, že má dvě milenky, vtipkoval, že když byl starostou, znásilnil jednu hezkou rukojmí místo únosců. V televizi Duterte prohlásil, že by chtěl jíst osolená játra teroristů, že kdyby každý z jeho vojáků znásilnil tři ženy, vzal by rozsudky za znásilnění za ně.

O lingvistických souvislostech takovýchto výroků jsem se něco dozvěděl, když jsem navštívil komediální kluby v Quezon City, části Manily, kde se v noci vedle mrakodrapů televizních stanic shromažďují mladistvé prostitutky a transsexuálové. Komici si při svých představeních vybírají oběti v publiku a vysmívají se jim kvůli jejich váze nebo velikosti jejich penisu – a to přímo před celými jejich rodinami, jejichž příslušníci se ponižování svých příbuzných smějí.

Je to jazyk, do kterého Duterte svým nepřetržitým proudem sprostých vtipů částečně zapadá. Takový způsob humoru má společný se skupinou vůdců po celém světě. Ruský prezident Vladimir Putin si udělal rétorickou značku slibem, že na teroristy udeří, „dokud jsou v hajzlu“, americký prezident Donald Trump se chlubil chytáním žen za „kundičku“, prezident České republiky Miloš Zeman prohlásil na adresu enviromentálních aktivistů: „Vypálit, počůrat, posolit.“ Brazilský prezident Jair Bolsonaro řekl jedné političce, že je „příliš ošklivá“ na to, aby byla znásilněna, a že by se černí aktivisté „měli vrátit do zoo“;[7] zatímco v Británii protiimigrantský politik Nigel Farage s velkými ústy otevřenými v hýkavém smíchu vypije pintu a pak chrlí drsné vtipy o „Chinkies“ (opovržlivý anglický výraz pro Číňany).

Takového vulgárního humoru používají politici, aby ukázali, jak jsou „protiestablishmentoví“; jejich údajná „antielitářská“ politika se projevuje odmítnutím zavedených morálních a jazykových pravidel. Když dělají vulgární vtipy slabí, aby se vysmívali mocným, může to vysmívané vrátit zpátky na zem, upozornit je, že jejich pravidla mohou být zrušena.[8] Proto se urážlivé vtipy často potlačují. Například v roce 1938 šel můj pradědeček z otcovy strany v Charkově do kantýny obrovské továrny, kde pracoval jako účetní, dal si něco k pití, udělal posměšnou poznámku o koulích předsedy prezidia Nejvyššího sovětu, byl okamžitě udán a zatčen. Zahynul v pracovním táboře na Volze.

Používají-li však takového jazyka soustavně muži skutečně mocní, aby ponižovali ty slabší, stává se z tohoto humoru cosi hrozivého: dláždí rétoricky cestu k ponížení oběti také jinými způsoby, až tam, kde se vytratí veškerá pravidla.

Když začal Rappler přinášet zprávy o Dutertově mimosoudním vraždění, začaly se online hrozby objevovat nepřetržitě. Jednu chvíli to bylo devadesát zpráv za hodinu. Tvrdilo se v nich, že si Rappler zabíjení vymýšlí, že je placen Dutertovými nepřáteli, že to jsou všechno fake news. Zprávy byly jako invaze kobylek: rojily se do e-mailových schránek, zavalovaly jako pohroma stránky webové komunity, které Rappler spravoval s takovou péčí, aby umožnil to, co doufal, že bude „moudrostí zástupů“ na internetu. Jednou zaměstnanci Rappleru ověřovali, kdo byl za hrozbou znásilnění: nebyl to třeba automatický účet? K jejich zklamání se ukázalo, že šlo o skutečného člověka. Lidé si to užívali. Na novináře z Rappleru v obchodních centrech pokřikovali: „Hej, ty – děláte fake news! Styď se!“ Napomínali je i jejich příbuzní.

Maria snášela nápor útoků. Některé byly tak hloupé, že nezanechaly stopu – například memy, na nichž byla zobrazená v nacistické uniformě, nebo komentáře jako „Marie, ty jsi plýtvání spermatem, matka tě měla potratit!“. Jiné šly pod kůži – doslova. Jejím slabým místem byl vždycky ekzém. Když ji začali útočníci pronásledovat stavem její pleti, neměla dostačující psychologickou obranu.

Jejím prvním instinktem bylo obviňovat sebe samu. Udělala něco špatného? Uveřejnila něco lživého? Znovu a znovu kontrolovala všechny výstupy Rappleru, ale nemohla nic najít. Začal se šířit hashtag #ZatkněteMariiRessa! a také #NesledujteRappler. Vláda proti ní zahájila trestní řízení. Jedním z investorů Rappleru byla americká nadace, a tak vláda redakci obvinila, že se řídí zahraničními pokyny. Několik členů správní rady Rappleru odstoupilo, příjmy z reklamy poklesly. Maria u sebe začala stále nosit peníze na kauci. První soudní řízení proti Rappleru ukončil odvolací soud. A potom, když už to vypadalo, že má Rappler to nejhorší za sebou, dostala Maria informaci, že se chystá další proces, tentokrát proti ní.[9]

Během všech útoků proti Rappleru byla asi tou nejklidnější osobou ve zpravodajské místnosti Mariina hlavní editorka Glenda Gloria. Možná proto, že už to všechno předtím zažila. Glenda pamatovala Marcosovu éru. V osmdesátých letech studovala žurnalistiku a sledovala mučení opozičních osobností ze strany režimu. Její přítel byl uvězněn za provozování malé nezávislé tiskárny a během výslechů mu k varlatům připojovali elektrody. Mučení bylo kombinované – psychické a fyzické; jeho definitivním cílem nebylo jen týrat, ale zlomit. Profesor Alfred McCoy z University of Wisconsin, který studoval psychologické techniky mučení CIA a klientských států USA během studené války, vypráví příběh otce Kangleona, kněze falešně obviněného z podvracení a spolupráce s komunisty, jemuž byl více než dva měsíce upírán spánek a denní světlo. Po skončení výslechu mu zavázali oči, odvedli ho do nové cely a posadili na stoličku. Slyšel přicházet řadu lidí. Pak se mu v předem připraveném, takřka divadelním představení různé hlasy posmívaly. Když jsem o tomto představení v roce 2018 četl, téměř jako by to předpovídalo posměšky anonymních trollů na sociálních sítích.[10]

„Otče, jak se jmenuje ta sestra, se kterou ses sešel v Sacred Heart College? … Mrdal jsi ji? Jaký je to pocit?“

„Pro mě není kněz. Ano, takoví jako ty nejsou hodni úcty ke knězi.“

„OK, stáhni si košili. No, podívej se na to tělo. Vypadáš sexy. I ženské tady si myslí, že jsi mačo. Jsi homosexuál?“

Poté výslech nabyl fyzičtější formy.

„Uvidíme, jestli budeš mačo i po mojí ráně.“ (Prudká rána pod žebra.)

„Hej, neopírej se o stůl. Dej ruce vedle sebe. Přesně tak.“ (Další prudká rána.)

„Dejte pryč tu stoličku.“ (Vstal a dostal ránu zezadu do hlavy, začal se krčit, následovaly další rány…)

Poté, co se Kangleon uvolil ke spolupráci, odvezli ho do televize a byl donucen říct do éteru, že pomáhal komunistickým povstalcům, a jmenovat další kněze, kteří byli údajně zapleteni do povstání.

Glenda si pamatuje, že za Marcose měla vláda agenty na každé univerzitě, na každé farmě, v každém kostele i úřadě… Obcházeli kolem vás a říkali vašim kolegům, že jste komunista, i když jste nebyli, a ničili vám pověst šeptandou předtím, než vás přišli zatknout. Marcos rozdělil média na ta „správná“ a „komunisty“, takže každý jeho kritik byl propuštěn jako „komouš“.

„Psychologická válka, kterou Marcos dokonale ovládal, je velmi podobná tomu, co se děje nyní,“ říká mi Glenda. „Rozdíl je v tom, že Duterte nemusí k útokům na média používat vojsko. Jak je to možné? Díky technologiím.“

Po Marcosově svržení nebyla nová filipínská demokracie zdaleka dokonalá: porušování lidských práv pokračovalo a životy novinářů byly téměř bezcenné, zejména na venkově.[11] Na rozdíl od většiny svých předchůdců, kteří se snažili tato porušování zákonů zamlčovat a alespoň předstírat, že se řídí nějakými pravidly, Duterte se nad svým mimosoudním zabíjením radoval a útoky na novináře oslavoval. Také rehabilitoval Marcose. Nechal jeho tělo exhumovat a uspořádal mu vojenský pohřeb se všemi poctami. Uzavřel politickou alianci s jeho synem Ferdinandem „Bongbongem“ Marcosem, který stále ovládal staré pozice svého otce na severu země. Na síti se objevila řada videí, zprošťujících Marcose viny za zločiny ze sedmdesátých let: tvrdilo se v nich, že zabíjely a mučily jen kriminální živly v jeho armádě…

Přestože se objevil otisk Marcosových mediálních metod, Glenda si myslí, že v digitální éře jsou projevy odlišné. Tehdy jste mohli nepřítele vidět. Existovala jakási předvídatelnost: mohli vás zabít, nebo jste mohli zmizet z města, najmout si právníka, napsat skupině hájící lidská práva, chopit se zbraně. Věděli jste, kdo byli agenti, kdo pro vás přišel, kdo je váš nepřítel. Existovala předvídatelnost. A obvyklá praxe.

Ale teď? Nepřítele nevidíte. Nemůžete říct, ko proti vám skutečně stojí. Jsou anonymní, nejsou nikde a jsou všude. Jak můžete bojovat proti internetovému davu? Nemůžete ani určit, kolik z nich je skutečných.

-----

Po několika měsících onoho náporu se Maria a rappleři začali věnovat smyslu těch útoků. A nacházeli v chaosu určitý vzorec. Napřed byla napadena jejich věrohodnost, pak byli zastrašováni. Po snížení jejich věrohodnosti se z virtuálních útoků staly skutečné zatykače. Zajímalo je, zda za tím probleskuje nějaký plán.

Nejprve upoutaly jejich pozornost korejské popové hvězdy.

Ty se stále objevovaly ve své online komunitě s komentáři, jak skvělí jsou Bongbong Marcos a Duterte. Nakolik bylo pravděpodobné, že by se korejské popové hvězdy zajímaly o filipínskou politiku? Když zkoumali komentáře popových hvězd, zjistili, že se doslovně shodují: byly to zřejmě falešné účty, řízené nejspíš ze stejného zdroje.

Když tedy identifikovali falešné účty, spustili program, který dokázal prohledat internet a najít, kdo jiný ještě užívá stejný vyjadřovací jazyk. Trvalo to dva měsíce, ale našli další účty, které používaly stejné věty. Ty vypadaly reálněji, prezentovaly se, jako by patřily skutečným Filipíncům se skutečnými zaměstnáními. Maria a rappleři začali každý z nich zkoumat jednotlivě a snažili se je kontaktovat v jejich práci. Nikdo tam o nich neslyšel. Celkem našli čtyřiadvacet dobře zamaskovaných, ale falešných účtů, které ve stejnou chvíli sdílely stejné zprávy, a jejich publikum dosahovalo tří milionů odběratelů.

Rappleři si kolektivně oddechli: bylo tu něco, čeho se dalo chytit. Teď, když viděli v útocích nějaký plán, mohli zase nabýt pocitu pevné půdy pod nohama. Nebyla to jejich chyba. Někdo to dělal schválně.

Začali kategorizovat každý narativ, který dav používal k útokům proti nim. Zaznamenali jich desítky: že jsou média zkorumpovaná, že se má Rappler bojkotovat, že by senátorka Leila de Lima měla být zatčena. Podívali se na frekvenci, v níž se daný narativ vyskytl, na jakýsi tepový monitor zmínek. Zjistili, že vrchol bývá těsně před nějakou politickou událostí: například zmínky o „korupci médií“ mohly před volbami vzrůst až o 500 procent, výzvy k zatčení senátorky de Lima stouply předtím, než pro ni přišla policie. Nakolik to ve skutečnosti mohlo být spontánní?

Vytvořili něco, čemu Marie říká „žraločí nádrž“ – jakýsi druh internetového radarového systému, který varuje, když se blíží falešné zprávy a rozbíhá se špinavá kampaň. Jde-li o nějaké staré osočení, může Rappler automaticky rozeslat odvetné reakce a rozšířit mezi svými podporovateli poplach, aby je bránili.

V únoru 2018 si rappleři všimli na filipínském internetu neobyčejného profilu. Jmenoval se @Ivan226622 a freneticky přeposílal články – 1 518 textů za jediný týden. Titulní fotka byla dost všední: Filipínec, který tvrdil, že se zajímá o počítače. Na svém profilu měl vyvěšenou videopřednášku z jedné americké univerzity na téma „Dá se důvěřovat tisku?“. Ale když se na zmíněnou „univerzitu“ podívali, ukázalo se, že nejde o žádnou akademickou instituci, ale o akreditaci, kterou si udělují sami uživatelé ve videích vytvářených americkou hostitelskou talkshow.[12]

Ještě neobvyklejší však byla aktivita účtu @Ivan226622 předtím, než se objevil na Filipínách. Freneticky postoval nejprve články o událostech v Íránu a poté v Sýrii. Pak obrátil pozornost na Španělsko a zveřejnil stovky textů agitujících za nezávislost Katalánska. Články, které uveřejnil, pocházely z ruských státních médií ve španělštině. Stejné články ve stejné době sdílela celá skupina dalších účtů.

@Ivan226622 se objevil začátkem roku 2018, právě v době, kdy se ve zprávách hodně mluvilo o patrně nejslavnější trollí farmě na světě: o petrohradské Agentuře pro výzkum internetu (obvykle se pro ni používá zkratka IRA z anglického Internet Research Agency). Ta dosáhla velké proslulosti po odhalení, že se měla pokusit ovlivnit americké prezidentské volby ve prospěch Donalda Trumpa. Přiřadit autora – tedy vědět, kdo opravdu za účtem stojí – bývá vždycky ošidné, takže tato odhalení o IRA vedla k tomu, že byli i nevinní lidé, kteří jen měli zvláštní internetové návyky, obviňováni, že jsou „ruští trollové“. @Ivan226622 zmizel záhy poté, co o něm Rappler napsal, dřív než mohl někdo zjistit, kým skutečně je.

Avšak od té doby, co se Rodrigo Duterte setkal a navázal styky s prezidentem Putinem, začala filipínská vláda citovat ruská státní média. Mělo s tím nějakou souvislost krátké objevení účtu @Ivan226622? V každém případě to bylo jen malé připomenutí, že zkušenost Rappleru byla jen jednou z tváří obrovského globálního fenoménu.

JAK CHYTIT TROLLA

I když IRA díky své americké kampani dosáhla světové proslulosti, zaměřuje se víc na napadání domácí opozice. V Petrohradě do této organizace pronikla již v roce 2015 jedna mladá a křehce vypadající žena, Ljudmila Savčuková. Jejím cílem bylo shromáždit dostatek důkazů, aby byla práce instituce zastavena. Ljudmilu jsem potkal nejprve v Evropě a pak i v USA při její dlouhé osamělé kampani za zastavení provozu trollí farmy.

Ljudmila mi připomněla jiné aktivisty, s nimiž jsem se v Rusku předtím setkal. Stát zde už zlikvidoval tolik organizací občanské společnosti, že tito aktivisté mají zcela rozdílné profese: mohou být novináři, drobnými podnikateli, mohou pracovat v charitě, či dokonce zaměstnání střídat. Když si Ljudmilu najdu na Googlu, vidím, jak západní novináři zápasí s tím, jak ji popsat. Bývá střídavě označována za ekoložku, novinářku, internetovou aktivistku, disidentku… a svým způsobem to je všechno pravda.

„Všechno, co jsi o mně četl, ignoruj,“ říká mi rovnou Ljudmila. Rozčiluje ji, když ji někteří novináři označují za „whistleblowerku“ z trollí farmy, když tam přitom byla už od začátku „v přestrojení“.

„Předpokládám, že to označení ,whistleblowerka‘ přináší víc kliknutí,“ povzdechne si.

Když totiž označí Ljudmilu za „whistleblowerku“, jako by naznačovali, že byla jednou z „nich“, z kremelských trollů. Stává se jí, že si lidé toto nesprávné označení přečtou a odmítají jí podat ruku a ona pak musí svůj příběh znovu a znovu vysvětlovat.

V roce 2014 byla televizní reportérkou v satelitním městě Puškinu u Moskvy a věnovala se příběhům o byrokratech plánujících nelegální stavební projekty v chráněných oblastech. Brzy začala pomáhat s pořádáním protestů, jejichž cílem bylo zastavit nelegální stavby v parcích, a kandidovala na členství v místní radě. Stále víc si všímala, že na aktivisty je v online prostředí házena špína, že jsou napadáni jako placení poskoci a darmošlapové. To už prosakovaly informace o trollí farmě na předměstí Petrohradu, i když nikdo nevěděl, jak je velká ani jak funguje. Lidé se lišili v názoru, zda vůbec stojí za to, věnovat jí pozornost. A co kdyby se trollové pustili do vás? Tvrdší aktivisté si mysleli, že je pod jejich úroveň reagovat. Ljudmila to cítila jinak. Přišlo jí děsivé, když byli napadáni lidé, kterých si vážila.

POZNÁMKY

Pro bezpečí lidí zmíněných v této knize jsem záměrně změnil jedno jméno a vynechal některá příjmení.

První část

1. McCoy, Alfred, „Dark Legacy: Human Rights Under the Marcos Regime“, World History, archivy, 20. září 1999; http://www.hartford-hwp.com/archives/54a/062.html.

2. Beck, H. P., S. Levinson a G. Irons, „Finding Little Albert: A Journey to John B. Watson’s Infant Laboratory“, American Psychologist, 64 (7), s. 605–14 (2009). http://dx.doi.org/10.1037/a0017234.

3. Ong, Jonathan Corpus a Jason Vincent A. Cabañes, „Architects of Networked Disinformation“, University of Leeds, 2018; https://newtontechfordev.com/wp-content/uploads/2018/02/ARCHITECTSOF-NETWORKED-DISINFORMATION-FULL-REPORT.pdf.

4. Amnesty International, „Detained Duterte Critic Must Be Freed Immediately“, 23. února 2018; https://www.amnesty.org/en/latest/news/2018/02/philippines-detained-duterte-critic-must-be-freedimmediately/.

5. Ressa, Maria A., From Bin Laden to Facebook: 10 Days of Abduction, 10 Years of Terrorism, London: Imperial College Press 2013.

6. BBC News, „Philippine President Duterte Calls God ,Stupid‘“, 26. června 2018; https://www.bbc.com/news/world-asia-44610872.

7. Forrest, Adam, „Jair Bolsonaro: The Worst Quotes from Brazil’s Far-Right Presidential Frontrunner“, Independent, 8. října 2018; https://www.independent.co.uk/news/world/americas/jair-bolsonaro-who-is-quotesbrazil-president-election-run-off-latest-a8573901.html.

8. Bakhtin, Mikhail Mikhailovich, Rabelais and His World, Bloomington, IN: Indiana University Press 1984. Česky vyšlo jako: Bachtin, Michail Michailovič, François Rabelais a lidová kultura středověku a renesance, přel. Jaroslav Kolár, Praha: Argo 2007.

9. Ressa, Maria A., „Propaganda War: Weaponizing the Internet“, Rappler, 3. října 2016, aktualizováno 7. února 2019; https://www.rappler.com/nation/148007-propaganda-war-weaponizing-internet. Hofilena, Chay F., „Fake Accounts, Manufactured Reality on Social Media“, Rappler, 9. října 2016, aktualizováno 6. února 2019; https://www.rappler.com/newsbreak/investigative/148347-fake-accountsmanufactured-reality-social-media. Ressa, Maria A., „How Facebook Algorithms Impact Democracy“, Rappler, 8. října 2016, aktualizováno 6. února 2019; https://www.rappler.com/newsbreak/148536-facebook-algorithms-impact-democracy.

10. McCoy, Alfred W., A Question of Torture: CIA Interrogation, from the Cold War to the War on Terror, New York: Owl Books 2006, s. 79–80.

11. Conde, Carlos H., „Aquino’s Last Chance on Human Rights“, Human Rights Watch, 27. července 2015; https://www.hrw.org/news/2015/07/27/ aquinos-last-chance-human-rights. Mydan, Seth, „Aquino Said to Condone Human Rights Abuses“, New York Times, 18. června 1988; https://www.nytimes.com/1988/06/18/world/aquino-said-to-condone-human-rights-abuses.html.

12. Gutierrez, Nataysha, „Bots, Assange, an Alliance: Has Russian Propaganda Infiltrated the Philippines?“ Rappler, 26. února 2018. https://www.rappler.com/newsbreak/in-depth/196576-russiapropaganda-influence-interference-philippines.

13. Lister, Tim, Jim Sciutto a Mary Ilyushina, „Exclusive: Putin’s ,Chef‘ the Man Behind the Troll Factory“, CNN, 18. října 2017; https://edition.cnn.com/2017/10/17/politics/russian-oligarch-putin-chef-trollfactory/index.html.

14. Howard, Philip, Bharath Ganesh et al., „The IRA, Social Media and Political Polarization in the United States, 2012–2018“, Oxford, UK: Computational Propaganda Research Project 2019; https://comprop.oii.ox.ac.uk/wp-content/uploads/sites/93/2018/12/The-IRA-Social-Mediaand-Political-Polarization.pdf.

15. Cave, Andrew, „Deal that Undid Bell Pottinger: Inside Story of the South Africa Scandal“, Guardian, 5. září 2017; https://www.theguardian.com/media/2017/sep/05/bell-pottingersouth-africa-pr-firm. Fielding, Nick a Ian Cobain, „Revealed: US Spy Operation that Manipulates Social Media“, Guar-

dian, 17. března 2011; https://www.theguardian.com/technology/2011/mar/17/us-spy-operation-socialnetworks.

16. DiResta, Renee, Kris Shaffer, Becky Ruppel, David Sullivan, Robert Matney, Ryan Fox, Jonathan Albright a Ben Johnson, „The Tactics & Tropes of the Internet Research Agency“, Austin, TX: New Knowledge 2018; https://disinformationreport.blob.core.windows.net/disinformation-report/NewKnowledge-Disinformation-Report-Whitepaper.pdf.

17. Monaco, Nicholas a Carly Nyst, „State-Sponsored Trolling: How Governments Are Deploying Disinformation as Part of Broader Digital Harassment Campaigns“, Palo Alto, CA: Institute for the Future 2018; http://www.iftf.org/fileadmin/user_upload/images/DigIntel/IFTF_State_sponsored_trolling_report.pdf.

18. Wu, Tim, „Is the First Amendment Obsolete?“ Knight First Amendment Institute, Columbia University, září 2017; https://knightcolumbia.org/content/tim-wu-first-amendment-obsolete.

19. Gavilan, Jodesz, „Maria Ressa’s Arrest Part of Broader Gov’t Campaign, Say Rights Groups“, Rappler, 14. února 2019, aktualizováno 15. února 2019; https://www.rappler.com/nation/223457-human-rights-groupsstatements-maria-ressa-arrest.

20. International Center for Journalists, „Maria Ressa Accepts the 2018 Knight International Journalism Award“, 2018; https://www.icfj.org/maria-ressa-accepts-2018-knight-international-journalism-award.

Druhá část:

1. Đondović, Jelena, „Turci Optužili Bivšeg Otporaša: Srđa Popović ruši vlade!“ Alo!, 25. srpna 2017; https://www.alo.rs/vesti/aktuelno/srdapopovic-rusi-vlade/120133/vest.

2. Popović, Srdja a Matthew Miller, Blueprint for Revolution: How to Use Rice Pudding, Lego Men, and Other Nonviolent Techniques to Galvanize Communities, Overthrow Dictators, or Simply Change the World, New York. Spiegel & Grau 2015.

3. „Democracy Continues Its Disturbing Retreat“, The Economist, 31. led-

na 2018; https://www.economist.com/graphic-detail/2018/01/31/democracy-continues-its-disturbing-retreat.

4. Karnitschnig, Matthew, „Aleksandar Vučić: Let’s Not Go Back to the ’90s“, POLITICO, 14. dubna 2016; https://www.politico.eu/article/aleksandarvucic-interview-serbia-balkans-migration-kosovo-bosnia/.

5. „Serbian Media Coalition Letter to the International Community“, 22. říj-

na 2018; http://safejournalists.net/serbian-media-coalition-alertsinternational-community/. Trevisan, Matteo, „How Media Freedom in Serbia Is Under Attack“, EUobserver, 2. listopadu 2018; https://euobserver.com/opinion/143268.Reporters Without Borders, „Who Owns the Media in Serbia?“, 21. června 2017; https://rsf.org/en/news/who-owns-media-serbia.

6. Karnitschnig, Matthew, „Serbia’s Latest Would-Be Savior Is a Modernizer, a Strongman – or Both“, POLITICO, 14. dubna 2016, aktualizováno 21. dubna 2016; https://www.politico.eu/article/aleksandar-vucic-serbias-latestsavior-is-a-modernizer-or-strongman-or-both/.

7. Mercea, D. a M. T. Bastos, „Being a Serial Transnational Activist“, Journal of Computer-Mediated Communication, 21 (2), s. 140–55 (2016); http://openaccess.city.ac.uk/13151/7/Being%20a%20serial%20transnational%20activist_prepublication.pdf.

8. „Liberacion de datasets sobre #YaMeCanse y Ayotzinapa“; https://loquesigue.tv/liberacion-de-datasets-sobre-yamecanse-y-ayotzinapa/.

9. Finley, Klint, „Pro-Government Twitter Bots Try to Hush Mexican Activists“, Wired, 23. srpna 2015; https://www.wired.com/2015/08/progovernment-twitter-bots-try-hush-mexican-activists/.

10. Olver, Dulce, „El 81.3% de los ataques de bots en Edomex fueron contra Delfina, confirma otro analisis tecnico“, 1. června 2017; https://www.sinembargo.mx/01-06-2017/3230408. Gallagher, Eric, „Manipulating Trends & Gaming Twitter“, Medium, 18. prosince 2016; https://medium.com/@erin_gallagher/manipulatingtrends-gaming-twitter-6fd31714c06c.

11. Woolley, Samuel C. a Douglas R. Guilbeault, „Computational Propaganda in the United States of America: Manufacturing Consensus Online“, in Samuel Woolley a Philip N. Howard (eds.), Working Paper 2017.5, Oxford, UK: Computational Propaganda Research Project; http://blogs.oii.ox.ac.uk/politicalbots/wp-content/uploads/sites/89/2017/06/Comprop-USA.pdf.

12. Griffin, Em, A First Look at Communication Theory, 7. vyd., New York: McGraw-Hill, 2008; http://www.afirstlook.com/docs/spiral.pdf.

13. Noelle-Neumann, Elisabeth, The Spiral of Silence: Public Opinion – Our Social Skin, 2. vyd., Chicago: University of Chicago Press 1993.

14. Ibid., s. 218.

15. Kosačev, Konstantin, „Něftěgazovaja Diplomatia kak Ugroza Marginalizacii“, Nězavisimaja Gazeta, 28. prosince 2004; http://www.ng.ru/world/2004-12-28/5_uspeh.html (poslední přístup 7. července 2009).

16. McGuinness, Damien, „How a Cyber Attack Transformed Estonia“, BBC News, 27. dubna 2017; https://www.bbc.com/news/39655415.

17. Další informace viz The Humanitarian Dimension of Russian Foreign Policy Toward Georgia, Moldova, Ukraine, and the Baltic States, Centre for East European Policy Studies, International Centre for Defence Studies, Centre for Geopolitical Studies, School for Policy Analysis at the National University of Kyiv-Mohyla Academy, Foreign Policy Association of Moldova, International Centre for Geopolitical Studies (2010, Gatis Pelnens, ed.). The Security Police of the Republic of Estonia, Annual Review 2003, s. 12.

18. Estonsko bylo obviňováno z rehabilitace fašistické a nacistické ideologie, uctívání nacistických symbolů, glorifikace veteránů SS, z tvrdé diskriminace ruskojazyčného obyvatelstva, popírání holokaustu a hitlerismu. Po nepokojích 26.–28. dubna 2007 se v ruském tisku šířily přímé výhrůžky Estonsku a napadání Estonců. V tisku, na internetu a na demonstracích organizovaných prokremelskými silami se objevila zkreslená jména státu a národa – mj. „eSStonsko“ a „eSStonci“. Některé typické příklady obvinění:

Interfax, 26. dubna – moskevský starosta Jurij Lužkov: „Estonští vůdci začali omlouvat fašismus a spolupracovat s fašisty. Nemají právo přepisovat dějiny! Ztotožňují se s lidmi, proti kterým bojovala celá Evropa.“

Interfax, 26. dubna – předseda Státní dumy Boris Gryzlov: „To, co se děje v Estosku, je čiré šílenství. Co nacisté nedokázali udělat se živými, se teď estonská vláda pokouší udělat s mrtvými.“

Ria Novosti, Oslo, 26. dubna – Sergej Lavrov: „Situace kolem Bronzového vojáka je ohavná. Nelze ji ospravedlnit. Bude mít vážné důsledky pro vztahy Rusko–NATO a Rusko–EU, protože tyto organizace přivítaly nový členský stát, který pošlapává všechny hodnoty tvořící základ EU, evropské kultury a demokracie.“

Interfax, 26. dubna – předseda Výboru Státní dumy pro zahraniční záležitosti Konstantin Kosačev: „Estonské úřady se v podstatě postavily proti mezinárodní veřejnosti – proti každému, kdo si ještě pamatuje cenu zaplacenou za vítězství. Činnost estonského vedení určují neonacistické a revanšistické postoje. Výsledkem je, že se Estonsko staví proti moderní evropské civilizaci, proti celému civilizovanému světu. Estonsko podrývá své vztahy se všemi státy, jimž je drahá vzpomínka na vítězství nad nacisty.“

27. dubna – prohlášení ruské komunistické strany: „V době, kdy od konce války uplynulo šedesát let, se v Estonsku znovu zrodil fašismus! Odstranění pamětní sochy jsou orgie fašismu. V Estonsku byla svedena první veřejná bitva s fašismem ve 21. století.“

Strana.ru, 2. května – projev ruského představitele Výboru pro informace OSN Borise Malachova: „Proč jsou odstraňovány pamětní sochy sovětských osvoboditelů? Vyvolává to otázku, zda tyto činy představují pokusy rehabilitovat nacistické zločiny. Neonacismus je na vzestupu na celém světě, jak dokazuje odstraňování pamětních soch vojáků-osvoboditelů.“

Interfax, 8. května – předseda Rady federace Sergej Mironov: „To, co udělalo estonské vedení, ukazuje, že se v Estonsku znovu rodí fašismus a nacismus.“

19. DiResta, Renee, Kris Shaffer, Becky Ruppel, David Sullivan, Robert Matney, Ryan Fox, Jonathan Albright a Ben Johnson, „The Tactics & Tropes of the Internet Research Agency“, Austin, TX: New Knowledge 2018; https://disinformationreport.blob.core.windows.net/disinformation-report/NewKnowledge-Disinformation-Report-Whitepaper.pdf.

20. Associated Press, „US Secretly Created ,Cuban Twitter‘ to Stir Unrest and Undermine Government“, Guardian, 3. dubna 2014; https://www.theguar-

dian.com/world/2014/apr/03/us-cuban-twitter-zunzuneo-stirunrest.

21. International Center for Journalists, „Maria Ressa Accepts the 2018 Knight International Journalism Award“; https://www.icfj.org/mariaressa-accepts-2018-knight-international-journalism-award.

22. Hosenball, Mark, „British Authorities Ban Three Foreign Right-Wing Activists“, Reuters, 12. března 2018; https://uk.reuters.com/article/ukbritain-security-deportations/british-authorities-ban-three-foreignright-wing-activists-idUKKCN1GO2LO.

23. Ebner, Julia a Jacob Davey, The Fringe Insurgency: Connectivity and Convergence of the Extreme-Right, Institute for Strategic Dialogue 2018; https://www.isdglobal.org/wp-content/uploads/2017/10/The-Fringe-Insurgency-221017.pdf.

24. „Text of Sakharov Letter to Carter on Human Rights“, New York Times, 29. led-

na 1977; https://www.nytimes.com/1977/01/29/archives/text-ofsakharov-letter-to-carter-on-human-rights.html.

25. „What Price a Soviet Jew“, New York Times, 22. února 1981; https://www.nytimes.com/1981/02/22/opinion/what-price-a-soviet-jew.html.

26. Saunders, Frances Stonor, The Cultural Cold War: The CIA and the World of Arts and Letters, New York: New Press 2000.

27. Seaton, Jean, Pinkoes and Traitors: The BBC and the Nation, 1974–1987, London: Profile Books 2015.

28. „Ricin and the Umbrella Murder“, CNN.com, 23. října 2003; http://edition.cnn.com/2003/WORLD/europe/01/07/terror.poison.bulgarian/.

Třetí část:

1. Panarin, Igor, The First Information World War: Collapse of the USSR, Piter, 2010. Viz také: Yablokov, Ilya, Fortress Russia: Conspiracy Theories in the Post-Soviet World, 3. kapitola, Cambridge, UK; Medford, MA, Polity 2018; Lischkin, Shelepin, „The Third Information-Psychological World War“, Moskva, 1999; Rastorguev, Sergey, „Information War“, Radio and Communications, 1999.

2. Interview s Igorem Ašmanovem, „I Packed My Gun with Data“ (Nabil jsem si zbraň daty), Rossiijskaja Gazeta, 23. května 2013, https://rg.ru/2013/05/23/ashmanov.html.

3. Ibid.

4. @znak_com, „Власть не может поверить, что люди добровольно вышли против пенсионной реформы. На митинги их согнал ужасный твиттер, который подсовывает Навального“, Twitter, 14. září 2018, 5.53; https://twitter.com/i/web/status/1040584225236373504. „Igor Ashmanov: Freedom of Speech Is an Illusion That Is Part of the Information War“, 5. června 2013; http://z-filez.info/story/igor-ashmanov-%E2%80%9Csvoboda-slova-%E2%80%93-eto-takaya-illyuziya-kotorayayavlyaetsya-chastyu-informatsionn.

5. „И. Ашманов Свобода слова как инструмент“, YouTube, nahráno Khnar Film, 25. prosince 2018; https://www.youtube.com/watch?v=cb6fqc02vt0. Rozhovor s Igorem Ašmanovem, „Nabil jsem si zbraň daty“.

6. Rozhovor s Igorem Ašmanovem, ibid.

7. Foot, Rosemary, „The Cold War and Human Rights“, in Melvyn P. Leffler a Odd Arne Westad (eds), The Cambridge History of the Cold War, Vol. III, Cambridge, Cambridge University Press 2010, s. 445–448.

8. Lakoff, George, Don’t Think of an Elephant, Hartford, VT: Chelsea Green 2014.

9. Atlantic Council – Digital Forensic Research Lab, „Question That: RT’s Military Mission“, Medium, 8. ledna 2017; https://medium.com/dfrlab/question-that-rts-military-mission-4c4bd9f72c88.

10. Kofman, Michael, „The Moscow School of Hard Knocks: Key Pillars of Russian Strategy“, War on the Rocks, 27. ledna 2017; https://warontherocks.com/2017/01/the-moscow-school-of-hard-knocks-keypillars-of-russian-strategy/.

11. Bērziņš, Jānis, „Russia’s New Generation Warfare in Ukraine: Implications for Latvian Defense Policy“, National Defense Academy of Latvia, Center for Security and Strategic Research, 2014.

12. Dobrým zdrojem ke kremelským ovlivňovacím kampaním na Ukrajině je https://www.stopfake.org/en/news/.

13. „Disinfo News: The Kremlin’s Many Versions of the MH17 Story“, StopFake, 29. května 2018; https://www.stopfake.org/en/disinfo-news-thekremlin-s-many-versions-of-the-mh17-story/.

14. Hill, Thomas M., „Is the U.S. Serious about Countering Russia’s Information War on Democracies?“, 2. listopadu 2017; https://www.brookings.edu/blog/order-from-chaos/2017/11/21/is-the-u-s-seriousabout-countering-russias-information-war-on-democracies/.

15. Webová stránka Andreye Shtala: https://www.stihi.ru/avtor/shtal.

16. Amos, Howard, „,There Was Heroism and Cruelty on Both Sides‘: The Truth Behind One of Ukraine’s Deadliest Days“, Guardian, 30. dubna 2015; https://www.theguardian.com/world/2015/apr/30/there-was-heroismand-cruelty-on-both-sides-the-truth-behind-one-of-ukraines-deadliestdays.

17. Ennis, Stephen, „Vladimir Danchev: The Broadcaster Who Defied Moscow“, BBC Monitoring, 8. března 2014; http://www.bbc.co.uk/news/magazine-26472906 (poslední přístup 25. srpna 2017).

18. „A Nuclear Disaster That Brought Down an Empire“, The Economist, 26. dub-

na 2016; https://www.economist.com/europe/2016/04/26/a-nucleardisaster-that-brought-down-an-empire.

19. Rozhlasový rozhovor pro ruskou redakci BBC, Margaret Thatcher Foundation, 11. července 1988; https://www.margaretthatcher.org/document/107072.

20. Ibid.

Čtvrtá část:

1. PolitiFact, „Donald Trump’s File“, www.politifact.com/personalities/donald-trump; PolitiFact, ‘Hillary Clinton’s File’, www.politifact.com/personalities/hillary-clinton (poslední přístup 20. července 2016).

2. BBC Breadth of Opinion Review; http://downloads.bbc.co.uk/bbctrust/assets/files/pdf/our_work/breadth_opinion/content_analysis.pdf.

3. BBC News, „Kremlin’s Chief Propagandist Accuses Western Media of Bias“, 23. června 2016; http://www.bbc.co.uk/news/world-europe-36551391.

4. Yaffa, Joshua, „Dmitry Kiselev Is Redefining the Art of Russian Propaganda“, New Republic, 1. července 2014; https://newrepublic.com/article/118438/dmitry-kiselev-putins-favorite-tv-host-russias-toppropogandist.

5. Balmforth, Tom, „Gene Warfare? Russia Raises Eyebrows“, Radio Free Europe/Radio Liberty, 3. listopadu 2017; https://www.rferl.org/a/russiabiological-warfare-accusations-raise-eyebrows-lawsuit/28834069.html. Lomadze, Giorgi, „Does US Have a Secret Germ Warfare Lab on Russia’s Doorstep“, Coda Story, 19. dubna 2018; https://codastory.com/disinformation/information-war/does-the-us-have-a-secret-germwarfare-lab-on-russias-doorstep/. Viz také webovou stránku EU Versus Disinfo, která sleduje dezinformace a obsahuje archiv příběhů: https://euvsdisinfo.eu; https://euvsdisinfo.eu/report/ukraine-asked-the-united-states-to-spreadthe-ebola-virus/; https://euvsdisinfo.eu/report/there-is-a-secret-laboratory-near-kharkivwhere-ukrainians-with/.

6. Ferraris, Maurizio, Introduction to New Realism, London: Bloomsbury 2014.

7. Roy, Deb, „The Spread of True and False Information Online“, MIT Media Lab; https://www.media.mit.edu/projects/the-spread-of-false-and-trueinfo-online/overview/.

8. Lewis, Paul, „,Fiction Is Outperforming Reality‘: How Youtube’s Algorithm Distorts Truth“, Guardian, 2. února 2018; https://www.theguardian.com/technology/2018/feb/02/how-youtubes-algorithmdistorts-truth.

9. Zollo, F., P. K. Novak et al., „Emotional Dynamics in the Age of Misinformation“, PLoS ONE, 10(9): e0138740, 2015; https://doi.org/10.1371/journal.pone.0138740.

10. Brodsky, Joseph, „A Commencement Address“, New York Review of Books, 16. srpna 1984; https://www.nybooks.com/articles/1984/08/16/acommencement-address/.

11. Judt, Tony, „From Military Disaster to Moral High Ground“, New York

Times, 7. října 2007; https://www.nytimes.com/2007/10/07/opinion/07judt.html.

12. Schmidt, Brian C. a Michael C. Williams, „The Bush Doctrine and the Iraq War: Neoconservatives Versus Realists“, Security Studies, 17 (2), s. 191–220 (2008); https://www.tandfonline.com/doi/full/10.1080/09636410802098990. „In Bush’s Words: ,Iraqi Democracy Will Succeed‘“, New York Times, 6. listopadu 2003; https://www.nytimes.com/2003/11/06/politics/inbushs-words-iraqi-democracy-will-succeed.html.

13. Boym, Svetlana, Nostalgia and Its Discontents, https://agora8.org/SvetlanaBoym_Nostalgia/.

14. Tarabay, Jamie, „For Many Syrians, the Story of the War Began with Graffiti in Dara’a“, CNN, 15. března 2018; https://edition.cnn.com/2018/03/15/middleeast/daraa-syria-seven-years-on-intl/index.html.

15. Více o jazyce v Asadově Sýrii viz skvělou knihu Lisa Wedeen, Ambiguities of Domination: Politics, Rhetoric and Symbols in Contemporary Syria, Chicago: University of Chicago Press 1999.

16. Associated Press, „A Look at Key Events in Syria’s Aleppo since 2016“, 14. prosince 2016; https://apnews.com/300da72a31284420810e1ba9ebef2052.

17. Amnesty International, „Death Everywhere: War Crimes and Human Rights Abuses in Aleppo, Syria“, 2015; https://www.amnesty.org.uk/files/mde2413702015english.pdf?R9pyrgEmq_XcKpQAqW_t2G8oKziKBO0h=.

18. Barnard, Anne, Somini Sengupta, „Syria and Russia Appear Ready to Scorch Aleppo“, New York Times, 25. září 2016; https://www.nytimes.com/2016/09/26/world/middleeast/syria-un-security-council.html?smid=tw-share&_r=0&module=inline.

19. Atlantic Council, „Breaking Aleppo“, 2017; http://www.publications.atlanticcouncil.org/breakingaleppo/attacks-overview/.

20. Pro další informace o používání barelových bomb a útocích na lékařská centra viz Boghani, Priyanka, „A Staggering New Death Toll for Syria’s War – 470,000“, PBS, 11. února 2016; https://www.pbs.org/wgbh/frontline/article/a-staggering-new-death-toll-for-syrias-war-470000/. Barnard, Anne, „Death Toll from War in Syria Now 470,000, Group Find“, New York Times, 11. února 2016; https://www.nytimes.com/2016/02/12/world/middleeast/death-toll-from-war-in-syria-now-470000-group-finds.html; Physicians for Human Rights, „2015 Marks Worst Year for Attacks on Hospitals in Syria“, 18. prosince 2015; https://phr.org/news/2015-marksworst-year-for-attacks-on-hospitals-in-syria/. International Committee of the Red Cross, „Syria: Aid Stepped Up Amidst Heavy Fighting in Aleppo Province“, 10. února 2016; https://www.icrc.org/en/document/syria-fighting-conflict-aleppo.

21. Physicians for Human Rights, „UN Security Council Calls for End to Attacks on Doctors, Hospitals“, 3. května 2016; https://phr.org/news/unsecurity-council-calls-for-end-to-attacks-on-doctors-hospitals/.

22. Syrian American Medical Society, „The Failure of UN Security Council Resolution 2286“, leden 2017; https://www.sams-usa.net/wp-content/uploads/2017/03/UN-fail-report-07-3.pdf

23. McKernan, Bethan, „Aleppo Attack: Syrian Army to Invade City with Ground Troops“, Independent, 23. září 2016; https://www.independent.co.uk/news/world/middle-east/aleppo-syria-war-assadtroops-to-invade-city-under-siege-rebels-a7326266.html.

24. Atlantic Council, „Breaking Aleppo“, 2017; http://www.publications.atlanticcouncil.org/breakingaleppo/attacks-overview/.

25. BBC News, „Syria Conflict: US Accuses Russia of Barbarsim in Aleppo“, 26. září 2016; https://www.bbc.co.uk/news/world-middleeast-37468080.

26. Atlantic Council, „Breaking Aleppo“, 2017; http://www.publications.atlanticcouncil.org/breakingaleppo/attacks-overview/.

27. Osborne, Samuel, „Donald Trump Wins: All the Lies, Mistruths and Scare Stories He Told During the US Election Campaign“, Independent, 9. listopadu 2016; https://www.independent.co.uk/news/world/americas/donald-trump-president-lies-and-mistruths-during-us-electioncampaign-a7406821.html.

28. Graham, David, „The Wrong Side of the Right Side of History“, The Atlantic, 21. prosince 2015; https://www.theatlantic.com/politics/archive/2015/12/obama-right-side-of-history/420462/.

29. Shaheen, Kareem, „‚Hell Itself‘: Aleppo Reels from Alleged Use of Bunker-Buster Bombs“, Guardian, 26. září 2016; https://www.theguardian.com/world/2016/sep/26/hell-itself-aleppo-reels-fromalleged-use-of-bunker-buster-bombs.

30. Violations Documentation Centre: http://www.vdc-sy.info.http://www.vdc-sy.info/index.php/en/martyrs/1/c29ydGJ5PWEua2lsbGVkX2RhdGV8c29ydGRpcj1ERVNDfGFwcHJvdmVkPXZpc2libGV8ZXh0cmFkaXNwbGF5PTB8cHJvdmluY2U9NnxzdGFydERhdGU9MjAxMi0wNy0xOXxlbmREYXRlPTIwMTYtMTItMjJ8. Viz také: Guha-Sapir, Debarati, Benjamin Schluter, Jose Manuel Rodriguez-Lanes, Louis Lillywhite a Madelyn Hsiao-Rei Hicks, „Patterns of Civilian and Child Deaths Due to War-Related Violence in Syria“, The Lancet, Global Health, 6. prosince 2017; https://www.thelancet.com/journals/langlo/article/PIIS2214-109X(17)30469-2/fulltext.

31. Syrian Network for Human Rights: http://sn4hr.org/.

32. Specia, Megan, „Death Toll in Syria: Numbers Blurred in Fog of War“, Irish Times, 14. dubna 2018. Boghani, Priyanka, „A Staggering New Death Toll for Syria’s War – 470,000“. Barnard, Anne, „Death Toll from War in Syria Now 470,000, Group Finds“. Physicians for Human Rights, „2015 Marks Worst Year for Attacks on Hospitals in Syria“.

33. Dove, Steve, „The White Helmets Is the 2017 Oscar Winner for Documentary (Short Subject)“, ABC, 27. února 2017; https://oscar.go.com/news/winners/the-white-helmets-is-the-2017-oscar-winner-fordocumentary-short-subject.

34. Solon, Olivia, „How Syria’s White Helmets Became Victims of an Online Propaganda Machine“, Guardian, 18. prosince 2017; https://www.theguardian.com/world/2017/dec/18/syria-white-helmets-conspiracytheories.

35. Buncombe, Andrew, „Trump Suggests ,Vicious World’ Should Be Blamed for Khashoggi Murder While Disputing Saudi Responsibility“, Independent, 22. listopadu 2018; https://www.independent.co.uk/news/world/americas/us-politics/trump-khashoggi-murder-blame-viciousworld-saudi-journalist-a8647701.html.

36. Miliband, David, „America Is Fueling Our Age of Impunity. Just Look at Yemen“, Guardian, 5. dubna 2019.

37. Cruickshank, Michael, „A Saudi War-Crime in Yemen? Analysing the Dahyan Bombing“, Bellingcat, 18. srpna 2018; https://www.bellingcat.com/news/mena/2018/08/18/19432/.

38. Safi, Michael a Amantha Perera, „Sri Lanka Blocks Social Media as Deadly Violence Continues“, Guardian, 7. března 2018; https://www.theguardian.com/world/2018/mar/07/sri-lanka-blocks-social-media-asdeadly-violence-continues-buddhist-temple-anti-muslim-riots-kandy.

39. Hall, Eleanor, „Syrian War Crimes Evidence Strongest Since Nuremberg Trials“, ABC News, 3. prosince 2018; https://www.abc.net.au/radio/programs/worldtoday/these-are-crimes-the-world-wont-forget-stephenrapp-on-syria/10577142.

40. Puddington, Arch, Broadcasting Freedom: The Cold War Triumph of Radio Free Europe and Radio Liberty, Lexington: University Press of Kentucky 2015.

41. Parta, Eugene, Discovering the Hidden Listener: An Empirical Assessment of Radio Liberty and Western Broadcasting to the USSR in the Cold War, Stanford, CA: Hoover Institution Press 2007.

42. Zinik, Zinovy, „Soviet Paradise Lost“, Carnegie International, sv. 1, Carnegie Museum of Art, Pittsburgh, Rizzoli, New York, 1991.

43. Groys, Boris, History Becomes Form, Cambridge, MA: MIT Press 2010.

Pátá část:

1. al-Nabahani, Sheikh Taqiuddin, The Islamic Personality, sv. 1 (2005); http://www.hizb-australia.org/wp-content/uploads/2012/03/Shakhsiyya-I.pdf.

2. Central Intelligence Agency, „Release of Abbottabad Compound Material“, listopad 2017; https://www.cia.gov/library/abbottabadcompound/index.html.

3. Institute for Economics & Peace, Positive Peace Report 2018: Analysing the Factors That Sustain Peace, Sydney, říjen 2018; http://visionofhumanity.org/app/uploads/2018/11/Positive-Peace-Report-2018.pdf.

4. Institute for Strategic Dialogue, „‚I Left to Be Closer to Allah‘: Learning about Foreign Fighters from Family and Friends“, 2018; http://www.isdglobal.org/wp-content/uploads/2018/05/Families_Report.pdf.

5. National Public Radio, „Study: No One Issue Clearly Unites 5 Groups of Trump Voters“, 2. července 2017; http://www.npr.org/2017/07/02/535240706/study-no-one-issue-clearly-unites-5-groups-of-trump-voters. Bowman, Carlyn, „Who Were Donald Trump’s Voters? Now We Know“, Forbes, 23. června 2017; https://www.forbes.com/sites/bowmanmarsico/2017/06/23/who-were-donald-trumps-voters-now-weknow/#bdc19a138942.

6. Mouffe, Chantal, „The Affects of Democracy“, Eurozine, 23. listopadu 2018; https://www.eurozine.com/the-affects-of-democracy/.

7. Krastev, Ivan, Experimental Motherland. A Conversation with Gleb Pavlovsky, Europa, 2018.

8. Yablokov, Ilya, Fortress Russia: Conspiracy Theories in the Post-Soviet World, Cambridge, UK; Medford, MA: Polity, 2018, s. 30.

Šestá část:

1. Committee for Culture, Media and Sport, „Disinformation and ‚Fake News‘“, https://publications.parliament.uk/pa/cm201719/cmselect/cmcumeds/1791/179102.htm. Gyldensted, Cathrine, From Mirrors to Movers: Five Elements of Constructive Journalism, GGroup Publishing, 2015. Ghosh, Dipayan a Ben Scott, „The Technologies Behind Precision Propaganda on the Internet“, New America, 23. ledna 2018; https://www.newamerica.org/public-interest-technology/policy-papers/digitaldeceit/.

2. King, Gary, Jennifer Pan a Margaret E. Roberts, „How Censorship in China Allows Government Criticism But Silences Collective Expression“, American Political Science Review, 107 (2), s. 1–18 (2013); https://gking.harvard.edu/publications/how-censorship-china-allows-governmentcriticism-silences-collective-expression. MacKinnon, Rebecca, „Liberation Technology: China’s ,Networked Authoritarianism‘“, Journal of Democracy, 22 (2) (2011); https://muse.jhu.edu/article/427159.

3. Roy, Eleanor, „I’m Being Watched: Anne-Mary Brady, the China Critic Living in Fear of Beijing“, Guardian, 23. ledna 2019; https://www.theguardian.com/world/2019/jan/23/im-being-watched-anne-mariebrady-the-china-critic-living-in-fear-of-beijing.

4. Halper, Stefan et al., „China: The Three Warfares“, vypracováno pro Office of Net Assessment, US Department of Defense (2013).

5. Wu, Angela, „Ideological Polarization Over a China-As-Superpower Mindset: An Exploratory Charting of Belief Systems Among Chinese Internet Users, 2008–2011“, International Journal of Communication, 8 (2014), s. 2243–72.

6. Wu, Angela, „The Shared Pasts of Solitary Readers in China: Connecting Web Use and Changing Political Understanding Through Reading Histories“, Media, Culture & Society, 36 (8) (2014), s. 1,168–85.

7. Wu, Angela, „Brainwashing Paranoia and Lay Media Theories in China: The Phenomenological Dimension of Media Use (and the Self) in Digital Environments“, Media, Culture & Society, 40 (6) (2018), s. 909–26.

Table of Contents

Tiráž

Obsah

Předmluva: „Telegram!“

První část: Města trollů

Poznámky