WITOLD SZABŁOWSKI

JAK NAKRMIT DIKTÁTORA

Saddám Husajn, Idi Amin, Enver Hodža, Fidel Castro a Pol Pot očima jejich osobních kuchařů

Nakladatelství Dokořán

Jaroslava Jiskrová – Máj

OBSAH

Chuťovka

Předkrm

Menu

Snídaně

Zlodějská rybí polévka

Příběh Abú Alího, kuchaře Saddáma Husajna

Chuťovka

Přesnídávka

Pečená koza

Příběh Otondeho Odery, kuchaře Idiho Amina

Chuťovka

Oběd

Sheťerpare

Příběh pana K. – kuchaře Envera Hodži

Chuťovka

Večeře

Ryba v mangové omáčce

Příběh Florese a Erasma, dvou kuchařů Fidela Castra

Zákusek

Papájový salát

Příběh Yong Moeun, Pol Potovy kuchařky

Káva

Koření

Poznámky

Tiráž

CHUŤOVKA

Když jsem se poprvé setkala s bratrem Pol Potem, nezmohla jsem se na slovo. Seděla jsem v jeho bambusové chýši uprostřed džungle a dívala se na něj. Hlavou se mi honilo: takový pěkný mužský!

To je ale chlap!

Byla jsem tehdy mladičká, tak se nediv, bratře, že jsem na něj takhle myslela. Přišla jsem mu říct, jaké jsou nálady lidí ve vesnicích, přes které jsem šla na jeho základnu, ale čekala jsem, až se ozve jako první. Jenže on nic neříkal.

Teprve po delší chvíli se lehce usmál. A mě hned napadlo: a jaký má krásný úsměv!

To je teda úsměv!

Nemohla jsem se soustředit na to, o čem jsme měli mluvit. Pol Pot se velmi lišil od všech mužů, které jsem do té doby znala.

Potkali jsme se v džungli, v přísně tajné základně Angkaru, organizace, ke které jsme patřili. Pol Potovi tehdy všichni říkali bratr Pouk, což khmersky znamená matrace. Dlouho jsem přemýšlela, proč má tak divnou přezdívku. Ptala jsem se na to několika lidí, ale nikdo mi neuměl odpovědět.

Teprve o mnoho měsíců později mi jeden soudruh vysvětlil, že on se vždycky snaží lidi usmiřovat. Byl měkký, v tom spočívala jeho síla. Když se ostatní hádali, on si stoupl doprostřed a pomáhal jim, aby se domluvili.

To je pravda. I úsměv měl mírný. Pol Pot, to byla chodící dobrota.

Mluvili jsme spolu tehdy velmi krátce. A když jsme skončili, jeho pobočník si mě vzal stranou a řekl mi, že bratr Pouk nutně potřebuje kuchařku. Měl jich už několik, ale žádná mu nevyhovovala. Zeptal se mě, jestli to chci zkusit.

„Chci,“ odpověděla jsem. „Ale já neumím vařit.“

„Neumíš udělat sladkokyselou polívku?“ podivil se pobočník, protože to je nejoblíbenější polévka v Kambodži.

„Dej mi hrnec,“ odpověděla jsem.

Když mě zavedl do kuchyně, ukázalo se, že přesně vím, jak takovou polévku uvařit.

Vezmeš dlouhé fazole, batát, dýni, cuketu, žlutý meloun, ananas, česnek, nějaké maso – kuřecí nebo hovězí – a vejce. Dvě nebo tři. Můžeš taky přidat rajče, a dokonce i lotosový kořen. Nejdřív uvaříš kuře, pak k němu přidáš cukr, sůl a všechnu zeleninu. Bohužel ti neřeknu, jak dlouho se to má vařit, protože v džungli jsme neměli hodinky a všechno jsem dělala od oka. Myslím, že tak půl hodiny. Na konci můžeš přidat kořen tamarindu.

Uměla jsem taky připravit papájový salát.

Nakrájíš papáju na kousky, přidáš okurky, rajčata, zelené fazole, zelí, vodní špenát, česnek a trochu citronové šťávy.

Když jsem ho udělala poprvé, Pol Pot ho nesnědl. Teprve později jsem se dozvěděla, že ho má rád na thajský způsob: se sušenými kraby nebo rybí pastou a oříšky.

Uměla jsem také salát z manga, upéct rybu a kuře. V dětství jsem se samozřejmě dívala, jak vaří moje maminka. Bratr Pouk víc nečekal. Požadavky na kuchařku jsem splňovala.

Vstoupila jsem do kuchyně a až do večera jsem z ní nevyšla. Uvařila jsem oběd, pak večeři, pak jsem uklidila a umyla hrnce.

Tak jsem se stala Pol Potovou kuchařkou. Byla jsem ráda, že můžu pomoct. Chtěla jsem na té základně zůstat kvůli revoluci. A kvůli němu, jemnému bratrovi Matraci.

Kuchaři nejen připravují jídla, ale také nás jimi utvářejí.

Zpochybňují naše […] technologie, umění a náboženství.

Zaslouží si, abychom jejich příběhy vyprávěli často a dobře.

Michael Symons[1]

PŘEDKRM

Máte v rukou vidličku a nůž? Ubrousek na klíně?

V tom případě vás poprosím ještě o chvilku strpení. Nejdřív krátký úvod.

Než přejdeme k jídelnímu lístku, rád bych řekl, že moc nechybělo a stal se ze mě kuchař. Bylo mi něco přes dvacet a právě jsem dostudoval vysokou školu. Jel jsem navštívit známé do Kodaně a tak se to sešlo, že jsem si tam po několika dnech našel práci jako umývač nádobí v mexické restauraci v centru města. Samozřejmě načerno, ale za čtyři dni jsem si vydělal tolik, kolik moje máma učitelka v Polsku za měsíc. To mi pomáhalo vydržet zápach přepáleného tuku, který se nedal vyprat z oblečení ani smýt z kůže, a nevkusnou výzdobu: v naší restauraci mohl člověk na každém kroku zakopnout o kaktus, na zdech visely imitace revolverových pouzder a na věšácích sombrera, která se nám každý večer snažil ukrást některý z hostů opilých tequilou. Do jednotlivých místností se vcházelo dveřmi otevíranými jako ve westernových saloonech. Jen v kuchyni jsme měli dveře, které se daly zavřít.

Což bylo dobře. Bylo lepší, když zákazníci neviděli, co se tam děje.

V kuchyni stáli u plotny s cigaretami v rukou kuchaři z iráckého Kurdistánu. Přivezl je majitel, Arab, který se projížděl po městě zářivě novým BMW. Koupil ten podnik od postaršího Kanaďana, kterého přestalo bavit provozovat mexickou restauraci v Kodani. Nevím, kolik za ni dal, ale kšefty šly výborně.

Zaměstnával šest kuchařů a všichni měli od rána do večera plné ruce práce. Ani jeden z nich v Mexiku nikdy nebyl a myslím, že by měli velký problém ukázat ho na mapě. Nepřišlo mi, že by někdo z nich předtím pracoval jako kuchař. Naučili se však dělat burrito, fajitas, péct kuře po mexicku a polévat tacos omáčkou tak, aby použili co nejméně omáčky, ale vypadalo to, že jí je hodně. Tak to dělali. Pekli. Polévali. Lidem to chutnalo, což je nejdůležitější. „V Iráku není práce,“ dodávali, jako by se museli nějak ospravedlnit.

Naučili mě před začátkem směny kouřit marihuanu. „Jinak se ta práce nedá přežít,“ říkali při vyfukování kouře. Naučili mě kurdsky počítat do deseti. A několik nadávek, včetně té nejhorší, kde bylo něco o matce.

A já jsem celé dny obsluhoval tři myčky, ručně jsem drhnul velké hrnce po připálených kuřatech, a když jsem měl chvíli volno, nosil jsem zbytky jídla potkanovi u popelnice a snažil se ho ochočit. Ten hloupý nápad jsem měl z nějakého filmu. Naštěstí měl potkan víc rozumu než já a ani ho nenapadlo se ke mně přiblížit.

Kurdové byli příjemní spolupracovníci a plánovali za mě moji kariéru. „Naučíme tě vařit,“ slibovali. „Nebudeš celý život mýt nádobí.“

To jsem taky doufal. Učil jsem se dělat burrito, péct kuře a polévat tacos omáčkou přesně jako oni.

Jednoho dne mi zazvonil telefon. Někdo řekl šéfovi jiné restaurace, že zná kluka, který je ochotný pracovat načerno. Ten šéf mě chtěl přetáhnout. Tentokrát bych částku, kterou moje máma učitelka vydělávala v Polsku měsíc, mohl dostat ne za čtyři, ale za tři dni. Navíc bych povýšil od nádobí na pomocného kuchaře. Bez rozmýšlení jsem se s Kurdy rozloučil a o dva dny později jsem si natáhl černou zástěru a stanul u plynového sporáku v malé, ale oblíbené restauraci poblíž Nørrebrogade, jedné z hlavních městských tepen. Tentokrát jsme v kuchyni úřadovali dva: majitel jménem August a já, Witold, jeho pomocník.

August byl napůl Kubánec a napůl Polák, ale vyrostl v Chicagu a polsky ani španělsky neuměl ani slovo. Většinu života pracoval jako kuchař na obchodních lodích. Restaurace mu měla vydělat na důchod.

Dokud nepřišli hosté, byla s Augustem normální řeč, ale když nastala doba oběda a z našich osmi stolů jich bylo řekněme šest obsazených, vjel do něj ďas. Hrnce začaly nadskakovat, talíře létaly, August řval jak pominutý. Sprostě urážel skoro všechny číšníky a nejvíc to schytávala jeho žena, spolumajitelka restaurace, která měla na starosti bar.

„Auguste,“ řekl jsem mu po dalším takovém výbuchu, „jestli se mnou budeš ještě jednou takhle mluvit, praštím se zástěrou a odejdu.“

Jen se usmál.

„Witolde, pracoval jsem v kuchyni celý život. Vím, na koho můžu křičet a na koho ne.“ Když viděl můj udivený výraz, dodal: „Pracujeme spolu celý den, dva lidi na čtyřech metrech čtverečních. Jsi ten poslední člověk, s kým bych chtěl mít nějaké třenice.“

Takže měl svůj vztek pod kontrolou! Tehdy mě napadlo, že místo kuchaře mohl být diplomatem. Poprvé jsem viděl, jak protřelí a mazaní mohou kuchaři být.

Když se situace v podniku uklidnila, i August se uvolnil. Tehdy vyprávěl o moři – strávil na něm polovinu života a stýskalo se mu. V jeho příbězích byli delfíni, velryby, bouřky a osamělí námořníci, které míjel se svou velkou lodí. Byly tam tropické ostrovy a chladné Grónsko. Byl v nich celý svět. Když jsme neměli hosty, z Augusta se stával úžasný, vřelý, inteligentní a vtipný muž. Pak zase přišli zákazníci. A znovu vyšiloval.

Pozoroval jsem výkyvy jeho nálad několik měsíců. Každý den jsme spolu vařili a pomáhal jsem mu taky připravovat jídla pro nový jídelní lístek. To byla hotová věda: měl jsem pocit, jako bychom ve dvou malovali Monu Lisu. August dal ten den vychladit láhev něčeho silnějšího. Seděli jsme v kuchyni dlouho do noci, já jsem krájel zeleninu a maso a on z toho sestavoval čím dál rafinovanější kompozice.

Ale tady podobnost s malířstvím končí. Da Vinci nemusel svou Monu malovat každý den znovu a znovu, zatímco my jsme každý den vydávali několik desítek talířů s jídly z Augustova jídelního lístku.

August mě naučil, jak mám držet nůž, abych se neřízl do prstu. Jak vytahovat housky z trouby, abych se nespálil. Naučil mě dělat steaky, saláty a skvělý pórkový krém. Dokonce mě naučil, jak správně stát v kuchyni, abych vydržel celý den na nohou.

Naučil mě taky, že když po našem vyhlášeném nedělním brunchi zůstane na talířích nějaké dražší ovoce, jako maliny, liči nebo žluťoučká mochyně, zavinutá do hnědozeleného listu, tak je umyjeme a dáme na talíř dalšímu hostu.

„Je to moc drahé na to, aby se to vyhazovalo,“ vysvětlil mi, když viděl můj zaražený obličej.

Jednoho dne se během pěti minut zaplnilo všech osm stolů a ve dveřích stála fronta. August to nevydržel.

„Ty zasraný nemakačenko!“ zařval na mě. Zřejmě se jeho vztek dal ovládat jen do určité míry. „Co tak čumíš!? Vytáhni housky!“ houknul ještě.

Ale moje zástěra už ležela na zemi.

August mi za pár dní zavolal, a dokonce řekl i něco, co znělo jako „omlouvám se“. Ne že by si mě nějak zvlášť oblíbil, ale byl jsem opravdu levná pracovní síla a vyplatilo by se mu, kdybych se vrátil.

Ale já už jsem neměl chuť se zase potýkat s jeho výkyvy nálad. Začal jsem vozit turisty rikšou po Kodani. Za půl roku jsem se vrátil do Polska a stal se novinářem.

Navždy mi však utkvělo v hlavě, jak fascinující lidé mohou být kuchaři. Jsou to básníci, fyzici, lékaři, psychologové a matematici zároveň. Většina z nich vede neobyčejný život – je to práce, která člověka pohlcuje. Ne každý se na ni hodí, sám jsem toho nejlepším příkladem.

Řadu let jsem psal do novin články o společenských a politických tématech. Neměl jsem v úmyslu znovu vpustit kuchyni do svého života, ačkoli mě to celou dobu ke kuchařům táhlo. Jednoho dne jsem viděl film slovenského režiséra Petera Kerekese Jak se vaří dějiny. Vyprávěl o vojenských kuchařích a vystupoval v něm Branko Trbović, osobní kuchař maršála Josipa Broze Tita, absolutního vládce komunistické Jugoslávie.

To byl první diktátorův kuchař, jakého jsem v životě viděl. Tehdy mě to napadlo.

Začal jsem přemýšlet, co mohou o dějinách říct ti, kteří vařili v jejich klíčových okamžicích. Co měli pod pokličkami, když se řešil osud světa? Co koutkem oka zaznamenali kuchaři, kteří v těch časech hlídali rýži, aby se jim nepřipálila, mléko, aby jim nevykypělo, pečeni, aby se nepřipekla, nebo brambory, aby z nich nepřetekla voda?

Brzy se vynořily další otázky. Co jedl Saddám Husajn, když vydal příkaz otrávit plynem desítky tisíc Kurdů? Nerozbolelo ho pak břicho? A co jedl Pol Pot v době, kdy téměř dva miliony Khmerů umíraly hlady? Co večeřel Fidel Castro, když svět stanul kvůli sovětským raketám na Kubě na pokraji jaderné války? Kdo z nich měl rád ostré chutě a kdo mdlé? Kdo jedl hodně a kdo jen ďoubal vidličkou do talíře? Kdo měl rád krvavé hovězí steaky a kdo dobře propečené?

A nakonec: mělo jídlo vliv na jejich politiku? A co když některý z těch kuchařů využíval magii, která přípravu jídla doprovází, a sehrál nějakou roli v dějinách své země?

Neměl jsem na výběr. Otázek se sešlo tolik, že jsem musel najít skutečné kuchaře diktátorů.

A tak jsem se vydal na cestu.

Práce na této knize mi zabrala skoro čtyři roky. Za tu dobu jsem projel čtyři kontinenty: od bohem zapomenuté vesnice na keňské savaně přes trosky starověkého Babylonu v Iráku až po džungli v Kambodži, kde se ukrývají poslední Rudí Khmerové. Zavíral jsem se v kuchyni s nejzvláštnějšími kuchaři světa. Vařil jsem s nimi, pili jsme rum, hráli karty. Chodili jsme spolu na tržiště, smlouvali o ceně rajčat a masa. Pekli jsme ryby a chleba, vařili sladkokyselou polévku s ananasem a pilaf z kůzlete.

Obvykle bylo obtížné přesvědčit je k rozhovoru. Jedni se stále nevzpamatovali z traumatu, jakým byla práce pro člověka, který je mohl každou chvíli zabít. Jiní věrně sloužili režimu a dodnes nechtějí prozradit jeho tajemství, ani ta gastronomická. A ještě další většinou nemají chuť přivolávat vzpomínky na mnohdy nelehké časy.

O tom, jak jsem přesvědčoval kuchaře k rozhovoru, bych mohl napsat další knihu. V jednom případě mi to zabralo víc než tři roky. Ale podařilo se. Poznal jsem dějiny 20. století viděné dveřmi do kuchyně. Dozvěděl jsem se, jak přežít v nesnadných dobách. Jak krmit šílence. Jak o něj pečovat. A dokonce jak jeden prd vypuštěný ve správnou chvíli může zachránit život třeba i dvaceti lidem.

A nakonec to nejdůležitější. Díky rozhovorům s kuchaři jsem pochopil, odkud se na světě berou diktátoři. V dobách, kdy podle zprávy americké organizace Freedom House v devětačtyřiceti státech vládnou diktátoři, je to důležité zjištění. Navíc ten počet neustále roste. Dnešní situace diktátorům hraje do karet a vyplatí se vědět o nich co nejvíc.

Takže ještě jednou… Máte v rukou vidličku a nůž? Ubrousek na klíně? To je dobře.

Dáme se do jídla.

MENU

SNÍDANĚ

Saddám Husajn – Zlodějská rybí polévka

PŘESNÍDÁVKA

Idi Amin – Pečená koza

OBĚD

Enver Hodža – Sheťerpare

VEČEŘE

Fidel Castro – Ryba v mangové omáčce

ZÁKUSEK

Pol Pot – Papájový salát

SNÍDANĚ

Saddám Husajn s první ženou Sádžidou a dcerou Halou

ZLODĚJSKÁ RYBÍ POLÉVKA

Příběh Abú Alího, kuchaře Saddáma Husajna

Jednoho dne prezident Saddám Husajn pozval na loď přátele. Vzal s sebou několik strážců, svého tajemníka a mě, osobního kuchaře, a plavili jsme se po řece Tigris. Bylo teplo, jeden z prvních jarních večerů v tom roce. Zrovna jsme nikde neválčili, všichni měli dobrou náladu a jeden strážce, Salím, mi řekl:

„Abú Alí, posaď se, dneska máš volno. Prezident řekl, že uvaří pro všechny sám. Že nám udělá koftu.“

„Volno…“ Usmál jsem se, protože jsem věděl, že nic takového u Saddáma neexistuje. Ale když měla být kofta, začal jsem připravovat všechno na grilování.

Rozemlel jsem půl na půl hovězí a jehněčí maso, smíchal ho s rajčaty, cibulí a petrželí. Směs jsem dal odpočinout do lednice, aby pak dobře přilnula na špízy. Připravil jsem misku na umývání rukou, rozdělal oheň, upekl pita chleba a udělal jsem salát z rajčat a okurek.

Pak teprve jsem si sedl.

V Iráku si každý muž myslí, že umí grilovat maso. Bude grilovat, i když to neumí. Podobné to bylo i se Saddámem: to, co připravil, lidé často jedli jen ze slušnosti. Neřekneš přece prezidentovi, že ti nechutná jídlo, které uvařil.

Neměl jsem rád, když se pouštěl do vaření. Tehdy mě ale napadlo, že na koftách se nedá nic zkazit.

Když máš nachystané maso, tak ho v tenké vrstvě naneseš na špízy, přimáčkneš prsty, pak špízy položíš na několik minut na rošt – a hotovo.

Loď se rozjela. Saddám s přáteli si otevřeli whisky a Salím přišel do kuchyně pro maso a salát.

Seděl jsem a čekal, co se bude dít.

Po půlhodině přišel Salím znovu a nesl mi talíř s koftou. „Prezident udělal i pro tebe.“ Poděkoval jsem a řekl, že je to od pana prezidenta moc hezké. Vzal jsem kousek masa a zabalil ho do pity, ochutnal jsem… a najednou to začalo strašně pálit.

„Vodu, rychle, vodu!“

Zapil jsem to, ale nepomohlo to.

„Ještě trochu vody!“

Nic. Pálilo to dál. Tváře mi hořely, dásně taky a z očí mi začaly téct slzy.

Vyděsil jsem se. Jed? napadlo mě. Ale proč?! Za co?! Nebo chtěl někdo otrávit Saddáma, a snědl jsem to já?!

„Hlt vody!“

Žiju?

„Ještě vodu!“

Žiju… Takže to není jed…

Ale co to v tom případě bylo?

Dobrou čtvrthodinu jsem musel tu ostrou chuť zapíjet.

Takhle jsem se dozvěděl o existenci omáčky tabasko.

Saddám ji dostal od někoho jako dárek, a protože neměl rád ostrá jídla, rozhodl se ji pro legraci zkusit na svých přátelích. A personálu. Ve stejné chvíli jsme všichni na lodi běhali a zapíjeli chuť tabaska vodou a Saddám seděl a smál se.

Po dvaceti minutách se Salím vrátil s otázkou, jak mi chutnalo. Hrozně jsem se naštval a řekl: „Kdybych takhle zkazil maso já, Saddám by mě kopnul do zadku a nařídil, abych ho zaplatil.“

Občas to dělal. Když mu nechutnalo, přikázal mi zaplatit za maso, rýži nebo rybu. Říkal: „Za nic to nestálo. Musíš zaplatit padesát dinárů.“

Tak jsem to tehdy řekl i já. Ale nečekal jsem, že Salím zopakuje moje slova prezidentovi. Saddám se ho zeptal, co říkal na koftu Abú Alí, a on odpověděl: „Řekl, že kdyby něco takového uvařil on, tak by ho prezident kopnul do zadku a poručil mu vrátit peníze.“ Řekl to přede všemi Saddámovými hosty.

Saddám nařídil Salímovi, aby mě přivedl.

Vyděsil jsem se. Strašně jsem se vyděsil. Netušil jsem, jak Saddám zareaguje. Nikdo ho nesměl kritizovat. A nikdo to taky nedělal: ani ministři, ani generálové, natož kuchař.

Tak jsem šel, naštvaný na Salíma, že mě zradil, a naštvaný na sebe, že jsem se nechal tak hloupě unést. Saddám seděl s přáteli u stolu, na kterém ležela kofta a vedle ní otevřené láhve whisky. Někteří ještě měli zarudlé oči. Bylo vidět, že také ochutnali tabasko.

„Slyšel jsem, že ti moje kofta nechutnala,“ řekl Saddám vážně.

Jeho přátelé, strážci, tajemník, všichni se na mě dívali.

Bál jsem se ještě víc. Nemohl jsem začít jeho jídlo vychvalovat, věděli by, že lžu.

Začal jsem myslet na rodinu. Kde je teď moje žena. Co dělá. Jestli se děti vrátily ze školy. Nevěděl jsem, co se může stát, ale nečekal jsem nic dobrého.

„Nechutná ti,“ zopakoval Saddám.

A najednou se rozesmál.

Smál se a smál a smál. Po něm se rozesmáli i všichni u stolu.

Pak Saddám vytáhl padesát dinárů, dal je Salímovi a řekl:

„Máš pravdu, Abú Alí, bylo to až moc ostré. Vracím peníze za maso, které jsem zkazil. Udělám ti ještě jednu koftu, už bez té omáčky. Chceš?“

Chtěl jsem.

A tak mi udělal koftu bez tabaska. Tentokrát byla velmi dobrá, ale říkám ti: kofta se nedá zkazit.

1.

Široké ulice, podél nich stovka rozbombardovaných, nikdy neopravených domů a checkpointy na každé druhé křižovatce. Mezi nimi se proplétají taxíky žluté jako kanárci, protože město se inspirovalo v New Yorku a rozhodlo, že každý taxík má bít do očí barvou zralých citronů.

Po téměř dvou letech hledání našel pro mě můj překladatel a průvodce Hasan posledního žijícího kuchaře Saddáma Husajna. Kuchař se jmenuje Abú Alí a dlouho se bál pomsty Američanů za to, že vařil pro jednoho z jejich největších nepřátel, proto řadu let nechtěl o diktátorovi s nikým mluvit. Hasan ho přemlouval k rozhovoru téměř rok.

Nakonec souhlasil, ale s podmínkami: nebudeme chodit po městě, nebudeme spolu vařit, nesmíme ho navštívit doma, i když jsem ho o to žádal. Na několik dní se zavřeme v mém hotelovém pokoji, Abú Alí mi povypráví všechno, co si pamatuje, a tím to skončí.

„On se pořád bojí,“ vysvětluje Hasan. „Ale moc ti chce pomoct,“ dodá rychle. „Je to dobrý člověk.“

Čekáme, až Abú Alí přijde, a Hasan se chlubí, že doprovázel novináře ze všech možných zemí na všech možných frontách, ve všech možných iráckých válkách a bojích – od invaze Američanů přes občanskou válku až po válku s ISIS –, a že nikomu nezkřivili ani vlásek na hlavě. Abych se nestal ostudnou výjimkou na tomto seznamu, Hasan mi nedovolí přejít samotnému ani na druhou stranu ulice.

Úplně mu nevěřím: hned vedle mého hotelu je autosalon Jaguaru, trochu dál se nachází velké obchodní centrum. Všude je plno policistů a ozbrojených strážců. Město působí bezpečně.

„Vím, že všichni jsou přátelští a usmívají se,“ říká mi Hasan. „Ale pamatuj si, že jedno procento lidí je zlých. Hodně zlých. Osamělý novinář z Evropy je pro ně snadný cíl. Nikam, opakuju: n-i-k-a-m nebudeš chodit beze mě. Ani ve dvou nepojedeme nikam bez taxíku s licencí.“

A dodává, že ještě před několika lety tady byli cizinci unášeni ve velkém. Obvykle je únosci propustili, až když jejich zaměstnavatel zaplatil výkupné. Ale ne všichni se vrátili.

A já jsem na volné noze. Za mě by neměl kdo zaplatit.

Jenže lidská přirozenost se oklamat nedá. Nedokážu sedět na místě, a tak jakmile se Hasan vrátí k manželce, vyrazím na večerní procházku po čtvrti, kde bydlím. Minu několik mešit, obchodů s oblečením a prodavačů masgúfu, místní verze kapra, kterého pečou na obrovských ohništích. Zajdu si na zmrzlinu do místní kavárny. Mluvím s prodavačem ovcí, které chová speciálně na konec ramadánu, posvátného postního měsíce. Chovám se jako v jakékoli jiné zemi, na každé jiné cestě. A Hasan ať nepřehání.

Pozdě večer se vrátím do hotelu a ještě dlouho si poznamenávám dojmy z té procházky. Usnu až hodně po půlnoci.

O dvě hodiny později mě probudí strašný hluk. Chvíli poté slyším sirény. V  hotelu je vypnuté světlo a internet.

Teprve ráno se dozvídám, že několik set metrů od mého hotelu sebevražedný atentátník zabil přes třicet lidí.

2.

Další den má Hasan více než dvě hodiny zpoždění – po atentátu jsou v celém městě zpřísněné policejní kontroly, a tak se vytvořily neuvěřitelné kolony. Naštěstí má zpoždění také Abú Alí. Oba na něj čekáme v hotelové hale.

„Je to strašný život. Nikdy nevíš, kdy a kde vybuchne další bomba,“ vzdychá můj průvodce. „Od pádu Saddáma je všude chaos. Spousta bývalých důstojníků z armády a z rozvědky se přidala k různým paramilitárním jednotkám a nakonec se dostali do ISIS. Dneska je Islámský stát slabý, ale ještě před rokem a něco to vypadalo, že může ohrozit i Bagdád.“

Do řady měst v Iráku se nedá jet. Chtěl jsem například vidět Tikrít, kde Saddám vyrostl, ale Hasan mě varuje, že je to velmi nebezpečné.

„Musíš mít průvodce, aby zaplatil bojůvkám, které kontrolují město,“ vysvětluje. „A stejně pak můžeš mít problémy.“

Přeruší nás příchod Abú Alího. Zdravíme se iráckým způsobem: polibkem na obě tváře. Má sako a pod ním rolák. Šedé vlasy, vystouplé bříško a nezvykle sympatický úsměv. Hlavou mi proletí myšlenka, že ruce, které tisknu, roky krmily jednoho z největších diktátorů 20. století. Nemáme však čas tu chvíli nějak prožívat. Abú Alí je rozpačitý, je vidět, že se cítí nesvůj.

Nechce, aby někdo viděl, že poskytuje rozhovor, ani aby se ho někdo vyptával, kdo je, že si s ním cizinec rozhovor nahrává. Vezmeme si velký džbán čerstvého pomerančového džusu, vodu, popelník a něco k zakousnutí. Jedeme výtahem do druhého patra a tam zatáhneme závěsy. Zapnu diktafon.

Abú Alí, kuchař Saddáma Husajna, spolu s autorem

Abú Alí:

Narodil jsem se v Hille, nedaleko trosek starověkého Babylonu, ale když jsem trochu povyrostl, rodiče se přestěhovali do Bagdádu. Otec si tu otevřel malý obchod s potravinami a jeden z jeho bratrů, Abbás, restauraci. Nacházela se nedaleko od nás, takže jsem se tam stavoval skoro každý den. Měl jsem to místo rád, a když mi bylo patnáct nebo šestnáct let, zeptal jsem se Abbáse, jestli by mě vzal do práce.

Abbás mě postavil do kuchyně k plotně. Učil jsem se připravovat tradiční irácká jídla: šiš kebab, kubbu, dolmu, paču.

Šiš jsou kousky masa marinované v česneku a dalším koření, pečené na ohni, podávané s rýží nebo v chlebu. Kubba – kuličky z masa, rajčat a bulguru podávané v polévce. Dolma – maso smíchané s rýží a zabalené do vinných listů.

Pača je velká vzácnost: polévka z ovčí hlavy, nožiček a části žaludku. Každou z těch věcí vaříš zvlášť. Je potřeba pořádně je umýt a každou chvíli sbírat tuk a všechny nečistoty, které vyplavou na povrch. Z kůže žaludku uděláš kapsičky a do nich dáváš nadrobno nakrájené kousky masa.

Pača se vaří na mírném ohni, téměř bez koření, nanejvýš můžeš přidat trochu pepře, soli, citronové šťávy a octa. Na konci ty tři vývary smícháš a přidáš kapsičky s masem. Největší pochoutka jsou oči.

Vaření mi šlo docela dobře. Zákazníci mě měli rádi a já jsem měl rád svoji práci. Ale po několika letech už mi bylo jasné, že se nic dalšího od Abbáse nenaučím. Větší plat mi taky nedá, a já jsem byl mladý a chtěl jsem si koupit auto. Musel jsem si najít práci někde jinde.

V novinách jsem se dočetl, že Baghdad Medical Centre, největší nemocnice ve městě, hledá kuchaře. Přihlásil jsem se. Zeptali se mě na jediné: jestli umím uvařit rýži pro tři sta lidí.

Jestli jsem to uměl? Několik let jsem to dělal každý den!

Vzali mě. Koupil jsem si auto, ale po několika letech práce mi to zase přestalo stačit. Začal jsem se rozhlížet po něčem jiném. Už jsem měl nastoupit, když si na mě vzpomněla armáda. Místo do hotelu jsem se dostal do Irbílu, města na severu Iráku, kde žijí jen Kurdové. Zrovna tam probíhalo povstání Muly Mustafy, jednoho z jejich nejdůležitějších vůdců.

Místo práce v hotelu jsem odjel do války.

Šiš kebab – jedno z typických iráckých jídel

3.

Boje s Kurdy probíhaly hlavně v horách. Poslali mě tam s kulometem. Vůbec mě to netěšilo. Bylo mi přes dvacet, necítil jsem ke Kurdům žádnou zášť a určitě jsem nechtěl umřít ve válce s nimi.

Řekl jsem důstojníkovi, že v Bagdádu jsem byl kuchař a že vaření mi jde líp než střílení. Vojáků jsou tisíce, ale dobrých kuchařů tolik není. Důstojník si popovídal s jiným důstojníkem, ten ještě s někým dalším, až se ukázalo, že Muhammad Mará’í, jeden z velitelů, si stěžuje na jídlo. Neměl kuchaře, vařil mu pobočník.

Mará’í mi hned nařídil přijet za ním na frontu. Měl velké problémy se zásobováním. Z vesnic odešli rolníci a nebylo kde brát jídlo.

A tak naši vojáci bojovali s Kurdy a já jsem každý den jezdil autem do Irbílu, dvě hodiny tam, dvě hodiny zpátky, protože jenom tam se dalo něco koupit.

Bylo to dost nebezpečné, Kurdové mě mohli cestou kdykoliv zastřelit.

Uvařit něco chutného v polní kuchyni hraničilo se zázrakem. Trápil jsem se v ní několik týdnů, až jsem se nesměle zeptal Mará’ího, jestli bych nemohl bydlet v Irbílu. Tam bych vařil normální jídla v normální kuchyni a vozil je na frontu.

Mará’í uznal, že to je výborný nápad.

Takže jsem se přestěhoval do Irbílu a každý den jsem jezdil s řidičem tam a zpátky. Naléval jsem Mará’íovi polévku, servíroval salát a ohříval maso. Sedával jsem před stanem a často mi nad hlavou létaly kulky. Jestli jsem se bál? Ne. Člověk si zvykne, že může každou chvíli umřít. Soustředíš se na to, odkud vzít kuře nebo rybu na další oběd, a ne na smrt.

Jednoho dne moje služba skončila. Rozloučil jsem se s Mará’íem a spolubojovníky a pak mě vojenským autem zavezli do Mosulu. Odtamtud jsem se vlakem vrátil do Bagdádu. Takhle jednoduše. Nasedl jsem do vlaku a vrátil jsem se z války domů. Byl to nezvyk. Ještě po mnoha letech, když už jsem pracoval pro Saddáma, mě překvapovalo, že nasedáme do auta v bezpečném Bagdádu a za několik hodin jsme ve válce, kde umírají lidé.

Bohužel místo v hotelu na mě nepočkalo. Ale jeden z Mará’íových pobočníků mi poradil, že jestli chci pracovat v dobrém hotelu, měl bych se přihlásit na ministerstvo turismu. „Ti zaměstnávají kuchaře pro všechny vládní hotely v celé zemi.“ A řekl mi jméno svého známého, který by mi mohl pomoct.

Tak jsem se dva měsíce po vojně ocitl v jednom z vládních paláců, Paláci míru, na speciálním kurzu pro kuchaře.

Abú Alí (uprostřed dole) s kolegy kuchaři v Bagdádském zdravotním středisku, Irák, 70. léta

4.

Navarin je jídlo z jehněčího, s cherry rajčaty a brambory vařenými v masovém vývaru. Je velmi lahodné. Dodnes si pamatuju, jak nám ho jeden z učitelů předvedl. Byla to pro mě velká novinka: že je možné připravit jehněčí, které v Iráku milujeme, jiným způsobem, než jsem doposud uměl.

Měli jsme dva učitele: Johna z Anglie a Saláha z Libanonu. John nás učil přípravu masa a evropskou kuchyni, Saláh dezerty a arabskou kuchyni. Dělali jsme kuřecí roládu, čokoládovou pěnu, piškotový dort, francouzský quiche.

Kurz jsem skončil s nejlepším hodnocením ze všech, ale moji učitelé, místo aby mě poslali do nějakého hotelu, což byl můj sen, konstatovali, že bude lepší, když zůstanu ve škole. Přidělili mi kurzy pro začínající studenty. Kromě toho jsem pracoval jako kuchař na ministerstvu turismu.

Dostal jsem se do skupiny nejlepších kuchařů v Iráku. Pracovali jsme pro všechny státní návštěvy: ministry, předsedy parlamentů, prezidenty, krále. Do Iráku tehdy přijel na návštěvu jordánský král a brzy po něm marocký král. Strašně jsem to prožíval, protože do té doby jsem vařil v nemocnici, na frontě nebo v restauraci mého strýce Abbáse. Copak jsem mohl tušit, že se odtamtud dostanu na místo, kde se vaří pro krále?

Ale často jsem ani nevěděl, pro koho vařím. S kuchařem je to trochu podobné jako s vojákem: je lepší moc nepřemýšlet, jen plnit rozkazy.

Jednoho dne jsme dostali s kolegou jménem Nisa zvláštní úkol: nadřízení nám nařídili vyrobit nejkrásnější dort, jaký umíme. Pracovali jsme na něm dva dny a dvě noci. Spojili jsme piškotové korpusy krémem do čtverce, jehož strana byla dlouhá dva metry. Pak jsme celou tu kostrukci vytáhli do výšky tří metrů. Na horní plošině jsme vytvarovali starověkou Mezopotámii. Z piškotů jsme vydlabali ruiny, z marcipánu jsme vytvořili řeky a stromy a z ovoce palmy a zvířata. Vrcholek jsme ozdobili mandlovými květy a středem jsme vedli vodopád ze strouhaného kokosu.

Po dvou dnech jsme náš dort viděli v televizi.

Krájel ho osobně prezident Saddám Husajn. Byl to jeho narozeninový dort.

5.

Když čekáme na další setkání s Abú Alím, Hasan zabíjí čas a vypráví mi o mimozemšťanech.

„Můžeš se smát, jsem zvyklý, že mi lidé nevěří. Ale oni opravdu existují. A opravdu se o nás zajímají. Přilétají, aby nás pozorovali. Jsem jedním z mála lidí, kteří je vidí. Na každém bitevním poli, kde jsem byl, jsem viděl, že stojí někde stranou. A dívají se, co děláme.“

„Jsou přátelští?“ ptám se skepticky, protože na něco se zeptat musím. Nezeptat se někoho, kdo ti právě prozradil, že téměř každý den vidí létající talíře, by bylo velmi nezdvořilé.

„Ano. Vědí, že je vidím. Několikrát mi zachránili život. Oni s námi soucítí. Nechtějí, abychom umírali ani abychom se zabíjeli.“

Hlavou mi probleskne myšlenka, že by někdo měl napsat krásnou povídku o tomhle muži, který viděl tolik zla, že si to musel nějak srovnat v hlavě a začal vidět mimozemšťany. Po chvíli se v duchu napomínám: a možná je opravdu vidí a jen já, se svým hloupým racionálním přístupem, mu nechci věřit? Od té chvíle přikyvuji Hasanovi na všechno, co řekne.

Ale kvůli mimozemšťanům tu nejsem. Takže:

„Řekni mi něco o Saddámovi.“

„Hajzl a svině,“ pokyvuje hlavou můj průvodce. „Narodil se blízko Tikrítu, což bylo odjakživa město zlodějů a pašeráků. A ti byli vždycky hrdí na to, že se v jejich městě narodil také Saladin, velký arabský vojevůdce. Saddám vyrůstal obklopen jeho kultem a asi podlehl dojmu, že je dalším vůdcem islámského světa. Možná proto skončil tak, jak skončil: ať se dělo cokoliv, věřil, že ho vede Alláh. Jeho vzestup je přesto neuvěřitelný. Otec opustil jeho matku, když byla těhotná. Na irácké vesnici, kde dodnes panují středověké předsudky, to museli mít hodně těžké.“

Životopisci bývalého iráckého prezidenta by Hasanova slova potvrdili: Saddám musel být od prvních dní svého života co nejsilnější. Jeho matka Sabha se po rozvodu s otcem dala dohromady s mužem, kterému říkali Lhář. Prý lidem tvrdil, že vykonal pouť do Mekky, ačkoli všichni věděli, že to není pravda. Lhář nebyl nijak bohatý – měl osla a dvě nebo tři ovce –, a tak si usmyslel, že syn jeho ženy mu pomůže rozmnožit majetek. Místo aby poslal kluka do školy, nařídil mu krást. „Někteří říkají, že kradl kuřata nebo vejce, aby uživil (otčímovu – dopl. autor) rodinu, jiní, že prodával melouny cestujícím vlaku z Mosulu do Bagdádu, který v Tikrítu stavěl,“ píše jeden z Husajnových životopisců.[2]

Lhář navíc chlapce neustále ponižoval, nutil ho tancovat a za každou maličkost ho bil.

Saddám by určitě skončil jako drobný zlodějíček nebýt strýčka Chajralláha Tulfy. Tento sečtělý muž z Tikrítu, s vášní pro politiku, si vzal Saddáma k sobě, přestože měl kupu vlastních dětí. Právě u strýčka chlapec zjistil, že existuje i něco jiného než irácká vesnice. A ačkoli obzory jeho nového pěstouna nebyly nijak zvlášť široké, což dokládá skutečnost, že sympatizoval s nacisty, a dokonce napsal brožuru s názvem Tři věci, které Bůh neměl stvořit: Peršany, Židy a mouchy, kontakt s ním vzbudil v Saddámovi zvědavost a zájem o svět.

O několik let později strýčka zatkli za účast v protivládním spiknutí a Saddám se musel vrátit k matce a otčímovi, ale děti Chajralláha Tulfy, hlavně jeho syna Adnána, považoval i nadále za své nejbližší přátele. Strýček mu ukázal, co znamená rodina.

A Saddám se mu za to dlouhá léta odvděčoval.

6.

Začalo to nenápadně.

Jeden číšník, jmenoval se Ša’í Džuhajní, mi řekl, že se mám hlásit v paláci na kraji města, nedaleko letiště. Že tam pro mě mají nějakou práci navíc.

Moc jsem o tom nepřemýšlel, protože na ministerstvu jsem měl každou chvíli nějaké další povinnosti. Tu přijel jakýsi ministr, tu celá delegace, tu bylo potřeba připravit sladkosti na něčí narozeniny. Takže jsem tam jel a nemyslel na to, co ode mě budou chtít tentokrát. Někdo mě pustil přes bránu, jiný mě zkontroloval, jestli nemám zbraň. Na místě mě přivítal člověk, který se představil jako Kámil Hanná. Stiskl mi ruku a řekl:

„Abú Alí, měl bys vědět, že pracuju v ochrance prezidenta Saddáma Husajna. Za chvíli tě k němu zavedu.“

„Prosím?“ Myslel jsem, že je to vtip.

„Za chvíli tě zavedu k prezidentovi Saddámu Husajnovi,“ zopakoval vážně. „Všechno, co se stane, všechno, co ti prezident řekne, je tajné.“

Nevěřil jsem vlastním uším. Pracoval jsem na ministerstvu už několik let, ale neznal jsem nikoho, kdo by vařil pro našeho prezidenta. Jak jsem se tam tak najednou ocitl? Neměl jsem tušení.

Musel jsem podepsat prohlášení, že o ničem, co uvidím v Saddámově domě, nesmím nikomu nic říct. Bylo tam napsané, že jestli to poruším, čeká mě trest smrti oběšením.

Všechno probíhalo bleskově. Neuběhlo ani deset minut od mého vstupu do paláce a už jsem stál před Saddámem.

Začal jsem si dávat dvě a dvě dohromady. Před půlrokem mě šéfové požádali, abych sepsal svůj životopis, uvedl v něm všechny lidi, s kterými jsem kdy pracoval, a jména rodinných příslušníků. Musel jsem také přinést potvrzení od policie, že jsem nikdy nebyl trestaný. Za otcem a Abbásem byli policajti a vyptávali se na mě. Jaký jsem. Jestli nepiju a nedělám výtržnosti nebo se s někým neperu. Jestli jsem nebyl ve styku s cizinci, s Kurdy, s náboženskými radikály nebo jestli jsem neměl potíže se zákonem. A nakonec – jestli si někdo ze zákazníků nestěžoval, že jsem ho něčím otrávil. Byli taky v nemocnici. Mluvili s mými přáteli.

Tehdy jsem si myslel, že to je normální: když vařím pro krále, musejí se na takové věci ptát. Aby se později neukázalo, že jsem třeba šílený.

Ale oni si mě už tehdy chystali jako Saddámova kuchaře. Všechno bylo pečlivě připraveno mnoho měsíců předem, jen já jsem o ničem nevěděl. Saddám využíval moment překvapení. Měl díky tomu převahu.

Tehdy jsem však o tom nevěděl. Ten den jsem se nečekaně ocitl před prezidentem. Podíval se na mě.

„Ty jsi Abú Alí?“ zeptal se.

„Ano, pane prezidente,“ vykoktal jsem.

„Dobře. Uvař mi tikku.“

Uklonil jsem se a odešel do kuchyně.

7.

Do kuchyně se mnou šel Kámil Hanná. Ukázalo se, že jeho otec je taky Saddámovým kuchařem. Sice ještě pracoval, ale chystal se do důchodu. To jeho jsem měl nahradit a mělo to proběhnout až za několik měsíců, ale jiný prezidentův kuchař onemocněl a Hanná, který mě stihl důkladně prolustrovat, se rozhodl urychlit můj nástup do práce.

Celou dobu mi dělal společnost a vyprávěl mi o tom místě a o práci u Saddáma a já jsem vařil tikku:

Nakrájíš maso na kousky, osolíš, opepříš, nabodneš je na špíz a dáš opéct na oheň. K tomu jsem udělal salát z rajčat a okurek.

Za půl hodiny bylo všechno hotové a Kámil to odnesl Saddámovi. Po dvaceti minutách se vrátil.

„Prezident tě volá k sobě,“ řekl.

Pro kuchaře je trapné mluvit s někým, kdo chvíli předtím jedl jeho jídlo. A když je ten někdo prezident země, pak je to trapné dvojnásob.

Ale Saddám byl spokojený.

„Děkuji, Abú Alí, děkuji. Opravdu jsi velmi dobrý kuchař,“ pochválil mě, ačkoli tikka není nijak složité jídlo.

A dal mi obálku, ve které bylo padesát dinárů. Dnes by to bylo kolem sto padesáti dolarů.

„Doufám, že práci u mě přijmeš?“ zeptal se ještě.

Uklonil jsem se a bez přemýšlení odpověděl:

„Samozřejmě, pane prezidente.“

Mohl jsem Saddáma odmítnout? Nevím, raději jsem to nezkoušel.

8.

Tak jsem se místo do vysněného hotelu dostal do prezidentovy kuchyně.

Husajn bydlel na místě, kterému jsme říkali farma. Probíhala tam stavba rezidence, ale nebyl to ještě čas všech těch velkých paláců. Ten pozemek byl obrovský a nacházela se na něm také opravdová farma: lidé z Tikrítu tam chovali drůbež, kozy, ovce a krávy. Řezník Zijád a jeho čtyři pomocníci zabíjeli každý den jehně a několik kuřat, abychom měli čerstvé maso. Rostly tam datlové palmy, byla tam zeleninová zahrádka a rybníček s rybami pro případ, že Saddám dostane chuť na masgúf. Tohle jídlo zbožňoval.

Bylo to moc příjemné místo.

Kuchařů bylo šest – byl to nejmenší kolektiv, v jakém jsem do té doby pracoval. Navíc dva z nich byli celou dobu k dispozici Saddámově manželce Sádžidě, dceři jeho strýčka Chajralláha Tulfy. Jeden se jmenoval Šákir a byl šéfkuchařem za předchozího prezidenta al-Bakra. Saddám ho nepropustil, ale úplně mu nedůvěřoval, proto jeho a dalšího kuchaře Habíba nechal sloužit první dámě. Vídal jsem je jednou za několik týdnů.

Sádžida měla vlastní rezidenci. Podezřívala manžela ze záletů, ale protože ten celou dobu pracoval a doma se téměř neukazoval, nevěděla nic jistě. Pro všechny případy byla pořád uražená. A jak jen mohla, jezdila po světě a nakupovala ve velkém.

Čtyři zbývající kuchaři včetně mě pracovali na dvě směny: den práce, den přestávka. Se mnou měl směny Marcus Ísá, křesťan z Kurdistánu. Často za námi chodil také Kámil Hanná, který si mě hodně oblíbil. Od těch dvou jsem se dozvěděl, že padesát dinárů, které jsem dostal za tikku, nejsou náhoda. Že Saddám, když měl dobrou náladu, chtěl, aby i ostatní byli spokojení, a rozdával peníze napravo nalevo. Když mu kuchař v takový den uvařil něco, co mu chutnalo, dostal dárek.

S Marcusem jsme si spropitné spravedlivě dělili napůl. Když jsem něco dostal, dal jsem polovinu svému kolegovi, a naopak.

Práce pro Saddáma do značné míry spočívala v tom, aby člověk vycítil, kdy má dobrý den, a tehdy mu uvařil něco, co má obzvlášť rád, a ostatní dni se mu klidil z cesty. Ne, nebál jsem se, že mi může udělat něco zlého. Ale když mu v horší náladě něco nechutnalo, mohl chtít, abychom vrátili peníze za maso nebo rybu do správní pokladny. To se stalo mockrát. Například jedl něco, co se mu zdálo přesolené, tak si mě k sobě zavolal.

„Abú Alí, kdo sakra tu tikku tak strašně přesolil?“ zeptal se.

Nebo omeletu, polévku z okry, jednu z jeho oblíbených. Je úplně jedno co. Ptal se sice na sůl, ale než člověk stihl odpovědět, rozzlobeně štěknul:

„Vrátíš mi za to peníze. Kámile, dohlédni, aby zaplatil padesát dinárů.“

Obvykle neměl pravdu, ale když měl špatný den, byl prostě naštvaný. Zaplatit jsem tak jako tak musel. Dělali jsme si z toho s Marcusem legraci. Když v kuchyni zazvonil telefon, že má jeden z nás přijít k prezidentovi, Marcus, ještě než to zvednul, křičel: „Padesát dinááárů!“

Za pár dnů měl Saddám lepší náladu a pamatoval si, že mi strhnul peníze z výplaty. Tak řekl Kámilu Hannáovi:

„Náš Abú Alí dneska uvařil skvělou čočkovou polévku. Osolil ji přesně tak akorát. Vrať mu to, co jsi mu posledně vzal, a ještě mu padesát přidej.“

Ty polévky se nemusely vůbec ničím lišit, Saddám už byl prostě takový. Člověk nikdy nevěděl, co od něho může čekat. Jednou bral, podruhé dával. Na konci měsíce jsem vždycky dostal víc peněz, než dělal můj plat.

Dvakrát do roka nám pořizovali sadu nového oblečení, které pro nás speciálně šili v Itálii. Dostávali jsme taky zástěry a čepice do kuchyně – a navíc dva obleky s vestičkami. Stávalo se, že nás Saddám brával s sebou do zahraničí, a museli jsme dobře vypadat. Jednou za rok přijížděl do paláce krejčí z Itálie a všem, kdo pro Saddáma pracovali, bral míry. Pak nám v jeho dílně ušili oblečení a poslali je letadlem.

A jednou ročně, to mi budeš závidět, koupil Saddám každému z nás nové auto. Každý rok jiné: měl jsem mitsubishi, volvo i chevrolet celebrity. Ten den od nás správa vybrala klíčky od starých aut a rozdala nám klíčky od nových. Nikdo se tě na nic neptal. Přišel jsi do práce, a když jsi odcházel, v garáži stálo nové auto.

9.

Abych lépe pochopil Saddámovu dobu, sejdu se s iráckým lékařem Hasanem Jásínem, který bydlí v Istanbulu. Sedneme si do jedné kavárny poblíž slavné ulice İstiklal Caddesi a Jásín mi ukazuje fotografii, na níž jako sedmiletý hošík předává Saddámovi květiny.

„Navštívil moji školu,“ vzpomíná. „Máma byla zástupkyně ředitele. Byla to velká čest, celý týden jsem nemohl spát. Tehdy jsem o něm ještě moc nevěděl. Pro mě to byl pán z televize a bankovek.“

O několik let později Jásínova matka na sebe upozornila Saddámovy lidi, když v soukromém rozhovoru kritizovala válku s Kuvajtem. Důstojník tajných služeb, její vzdálený příbuzný, ji varoval, že ji mohou zatknout, a tak vzala své dva syny, pár nejdůležitějších věcí a okamžitě odjela do Turecka. Útěk utajila i před svým manželem, členem strany Baas a velkým Saddámovým příznivcem.

„Otce jsem už nikdy neviděl,“ říká Jásín. „Podezírali ho, že o našem útěku věděl předem. Prý pak začal hrozně pít. Umřel za několik měsíců, oficiálně při autonehodě, ale podle mého názoru ho zabily irácké tajné služby.“

„A co myslíte, proč se Saddám dostal tak vysoko?“

Jásín má připravenou odpověď.

„Byl bezohledný. Jeho vzorem byl Stalin, rád si četl v jeho životopise. Přemýšlel jako šachista, několik tahů dopředu. Od chvíle, kdy vstoupil do politiky, nikdy neustoupil ani o píď.“

Saddám byl také pověstný svou brutalitou. Strana Baas ho postavila do čela bezpečnostního aparátu. Měl na starosti mučení politických odpůrců a čistky uvnitř strany. Životopisci píšou, že vězně bil gumovou hadicí naplněnou kameny. Nebo jim do řitě strčil skleněnou láhev a kopanci ji rozbil.

„Můj otec se vždycky vyjadřoval o Saddámových tajných službách s největším respektem,“ říká Hasan Jásín.

Stranická milice, kterou diktátor založil, se nazývala Džiház Hanín, Nástroj touhy. Všichni její příslušníci se rekrutovali z al--Tikrítích, Saddámova klanu.

„Tak si zajišťoval věrnost,“ vysvětluje můj zdroj. „Klan je v Iráku svatý. Saddám se zabýval mučením, ale zároveň téměř nepostřehnutelně budoval svoji pozici ve straně. To se naučil od Stalina, který uměl soustředit ve svých rukou velkou moc, ale nijak se tím nechlubil. Mnozí byli překvapeni, když se po Leninově smrti ukázalo, že Stalin je silnější než Trocký. Saddám zvolil podobnou taktiku. Když lidi pochopili, jaký má vliv, bylo už pozdě, aby mu zabránili v dalším postupu.“

V roce 1968 se strana Baas podruhé ve své historii dostala k moci. Prezidentem se stal vzdálený Saddámův bratranec, Ahmad Hasan al-Bakr. Saddám se ve svých sotva třiceti letech stal viceprezidentem Iráku. Celou dobu měl na starosti čistky: v roce 1969 byly zavražděny desítky iráckých Židů. Ve stejném roce se armáda brutálně vypořádala s Kurdy (právě tehdy určitě sloužil v armádě Abú Alí, budoucí Saddámův kuchař).

V letech 1970–1972 Saddám bojoval se šíity.

V roce 1974 se čistky dotkly komunistů a dalších více či méně skutečných nepřátel strany Baas.

Saddám nejen zabíjel a mučil. Vzal si také k srdci slova, že „s plným žaludkem se revoluce nedělají“. Přemýšlel, jak naplnit Iráčanům žaludky pouze natolik, aby nechtěli Baas svrhnout. Rozhodl se znárodnit veškerou iráckou ropu. Od té doby peníze z její těžby neodcházely do západních koncernů, ale šly do kapsy každého Iráčana.

„Tehdejší prezident Ahmad Hasan al-Bakr trpěl cukrovkou, už byl pouhou loutkou,“ říká Hasan Jásín.

V roce 1977 Saddám nahradil armádní velitele svými přívrženci a o dva roky později převzal moc.

10.

Pro Saddáma jsem začal pracovat během války s Íránem. Často jsme pobývali na frontě. Saddám jezdil běžným vojenským autem, a když chtěl přenocovat poblíž fronty, spal v karavanu, takže žádný luxus.

Ty cesty mi připomínaly doby, kdy jsem sám byl v armádě. Přišel jsem ráno do práce a někdo, nejčastěji Kámil Hanná, mi řekl: „Sbal se, jedeme do války.“ Tak jsem se sbalil. Když do odjezdu zbývala hodina nebo víc, předvařil jsem si část jídla, abych měl na místě míň práce. Tam se vařilo v polní kuchyni, což je mnohem těžší. Snažil jsem se, abych měl hotovou aspoň rýži.

Jeli jsme, vystoupili jsme z aut, Saddám šel mezi vojáky a já jsem si opodál rozložil kuchyni, abych dokončil, co jsem předtím začal. Nebo jsem rozdělal oheň, abych na něm upekl tikku, koftu nebo rybu.

Prezident chtěl občas předvést, jak se o své vojáky stará: tak moc, že pro ně sám uvaří. Měli jsme hrnec předvařené rýže a on měl tu rýži dovařit a pak polít omáčkou, kterou jsem taky připravil. Ale se Saddámem to bylo tak, že tu se zapovídal s nějakým důstojníkem, tam zapózoval pro fotografii – moc rád se fotografoval – a často rýži připálil. Nebo něco povídal, povídal a vysypal do hrnce celý kilogram soli. Pak tu připálenou nebo přesolenou rýži podával vojákům. Museli to sníst, vždyť jim to uvařil sám prezident.

Na tyhle výjezdy jsme měli speciální hrnec: velký, s hodně silným dnem, aby se v něm rýže tak snadno nepřipálila, ale i tak jsme ho museli každých pár výjezdů vyměnit.

Když jel Saddám přímo na frontu, vysadili mě většinou o několik kilometrů dřív a vařil jsem tam. Když jsem skončil – stejně jako v dobách, kdy jsem byl na vojně –, dovezl jsem mu jídlo na frontu autem.

Občas to bylo nebezpečné. Jednou Saddám navštívil jednotku, která před několika hodinami zvítězila v přestřelce. Najednou přešli Íránci nečekaně do protiútoku. Chomejní jim namluvil, že kdo zemře v boji, půjde rovnou do nebe, i když byl do té doby nevěřící, dokonce i když vůbec nedodržoval islámská pravidla. Zaútočili tehdy výjimečně zuřivě, protože byli rozzlobení na Irák a věřili, že se každý, kdo zemře v bitvě, probudí v ráji. Řvali a hnali se nazdařbůh vpřed.

Všichni jsme zpanikařili. Část vojáků začala střílet, ale část, včetně mě, je mi to hanba přiznat, začala utíkat. Zahodil jsem hrnec a utíkal jsem pryč. Byl jsem si jistý, že nás všechny postřílí.

Dneska se o Saddámovi povídají různé věci. Například, že byl zbabělý, že nikdy nebojoval v žádné válce jako voják, jen do ní posílal ostatní.

Ale já jsem viděl Saddáma v situaci, kdy všichni utíkali a já s nimi.

On zůstal na místě.

Když nebezpečí pominulo, se svěšenou hlavou jsem se vrátil. Saddám stál na stejném místě, kde jsem ho viděl naposledy, a probíral s vojáky situaci. Na mě a na jiné vojáky, kteří utekli, se ani nepodíval. Prý několik z nich později zastřelili. Nevím, jestli je to pravda. Já jsem žádné problémy neměl. Postavil jsem hrnec zpátky na oheň, který ještě doutnal, ale rýže skončila na zemi. Musel jsem vařit všechno od začátku.

Řekl jsem Marcusovi, co se stalo, a on pokrčil rameny: „Udělal jsi dobře, Abú Alí. Ty tady nejsi od zachraňování prezidenta. Na to má ochranku. Naším úkolem je vařit. Kdyby ses pokoušel dělat něco jiného, mohl bys něco pokazit.“

Měl pravdu.

11.

Brzy poté, co jsem začal pracovat pro prezidenta, jsem poznal jeho manželku Sádžidu. Už jsem říkal, že byli pořád rozhádaní a Sádžida se mu raději vyhýbala. Ale Saddám chtěl, abych se naučil vařit jeho oblíbenou polévku – rybí polévku z Tikrítu. Sádžida ji uměla uvařit přesně tak, jak ji dělali v dětství u ní doma.

Přijela proto na farmu, řekla mi, co mám nachystat, a pak přišla do kuchyně a spolu jsme se postavili k plotně. Není to běžná polévka, znají ji pouze lidé z Tikrítu. Nikdy předtím ani potom jsem takovou neochutnal. Saddám jí říkal zlodějská rybí polévka, protože ji prý vařili tikrítští zloději. Vaří se z nejtučnější ryby, parmičky mosulské, ale vím, že se dá udělat i z jiných ryb – lososa nebo kapra.

Rybu je potřeba nakrájet na dvoucentimetrové kousky a pak obalit v mouce. Do hrnce dáš cibuli a trochu oleje. Cibuli osmažíš a pak na ni položíš jednu vrstvu ryby. Posypeš petrželí. Na to dáš vrstvu rajčat. Na ně sušené meruňky. A zase rajčata. Zase rybu. Mandle. Zase rybu.

Vrstvy střídáš, jak chceš, důležité je jen to, aby na dně byla cibule. A aby v polévce byl česnek, petržel, mandle, meruňky a rajčata. Můžeš taky přidat trochu rozinek.

Nejdřív čekáš, až se vyvaří voda z ryby a zeleniny, kterou jsi přidal. Když uslyšíš syčení, které znamená, že v hrnci není voda, všechno zaliješ horkou vodou až po nejvyšší vrstvu.

Po zalití vodou ještě patnáct, dvacet minut vaříš. Na závěr můžeš přidat trochu kurkumy.

Takovou polévku mě naučila vařit Sádžida.

Jsem dneska, kromě ní, jediným člověkem na světě, který ví, jak ji uvařit tak, jak ji měl rád Saddám Husajn.

Ty jsi teď třetí.

12.

Všichni jeho nejdůležitější členové ochranky a úředníci pocházeli z Tikrítu. Dokonce i lidi, kteří nakupovali pro paláce. Dokonce i taneční skupina, kterou občas bral s sebou, když cestoval po různých iráckých městech. Všichni pocházeli z Tikrítu a většinou to byli Saddámovi bližší nebo vzdálenější příbuzní.

Kromě al-Tikrítích věřil Saddám ještě křesťanům. Taky v kuchyni kromě mě pracovali samí křesťané, hlavně ze severního Iráku, z Kurdistánu. Byl jsem jediným muslimem bez jakékoli vazby na Tikrít, který vařil pro Saddáma Husajna. Asi jsem opravdu dobrý kuchař, protože nevidím jiný důvod, proč by mě zaměstnával. Všichni ti Tikríťané, to nebyli dobří lidé. Pamatuju si jeho strážce: Habíba, Sa’áda, Násira, Abudula, Ra’fata, Ahmada, Ismu, Hádžida, Akrama, Salíma. Pamatuju si tajemníka Abd al-Hamíd Mahmúda. Žádného z nich bys nechtěl potkat po setmění.

Ochranka měla svoji vlastní kuchyni. Říkali jsme jí čtrnáctka, protože na to číslo se volalo jejím kuchařům. Ti po nás občas chtěli, abychom něco uvařili i pro ně.

Musel jsem odmítnout. Prezidentův kuchař je prezidentův kuchař – měl jsem vařit pro hlavu státu, jeho rodinu a hosty, ne pro ochranku nebo někoho z personálu. Stejně jako člověk nenosí spodky, které patří prezidentovi, nenosí jeho boty, nejezdí jeho autem, tak taky nejí jídlo od jeho kuchaře. Taková byla pravidla, ačkoli občas, když viděli, že jsem uvařil něco dobrého, se mě snažili přemluvit, abych jim dal na ochutnání. Oni to přece nikomu neřeknou a měli bychom držet spolu.

Ale já jsem byl neoblomný. Pravidla jsou pravidla.

Vždycky se naštvali, nadávali a viděl jsem, že s těmi lidmi se nedá přátelit ani jim důvěřovat.

Saddámovi synové, Udaj a Kusaj, byli taky hrozní, hlavně Udaj. Kdysi jel autem po městě a padla mu do oka dívka, která se vedla za ruku s vojákem. Zastavil auto, unesl ji a vojáka odvedla jeho ochranka. S tou dívkou si Udaj dělal, co chtěl, a ona o něco později spáchala sebevraždu. Jejího snoubence zastřelili.

Udaj dokázal zabít člověka holýma rukama. Když někdo z jeho personálu udělal něco, co se mu nelíbilo, osobně ho bil – nejčastěji kovovou tyčí přes chodidla. To se stalo například jednomu kuchaři. Znal jsem ho. Udajovi nechutnalo jídlo, které uvařil, tak ho zbil do bezvědomí.

Oba Husajnovi synové často pobývali v našem paláci. Pokaždé, když mě Udaj potkal, díval se na mě tak, že jsem věděl, že kdyby nás nechránil jeho otec, všechny by nás zabil.

Z celého rodu al-Tikrítích byl jediným dobrým člověkem Saddám. Nevím, jak mezi nimi přežil.

13.

Abú Alí má několik dní práci, a tak seberu odvahu a vydám se na jih Iráku. Mým průvodcem je Sajf. Pochází z oblasti kolem Basry, je mu dvacet let, má módní plnovous, ještě módnější účes, pracuje jako tatér a je opravdovým bagdádským hipsterem. A jako každý hipster, když se ho na to zeptáte, tak to vehementně popírá.

„Jasně, v Bagdádu může čas od času vybuchnout bomba,“ říká, „ale jih je bezpečný. Nic se nám nestane. Měl jsem v Basře holku a jezdil jsem za ní dvakrát týdně.“

Dokonce i vždycky opatrný Hasan říká, že na jihu bychom opravdu měli být v bezpečí.

A tak se vydáme na cestu.

Žlutý sdílený taxík nás veze z Bagdádu do Hilly, města, kde se narodil Abú Alí a v kterém si můžu prohlédnout trosky starověkého Babylonu. Řidič má na sobě šedý svetr a koženkovou bundu. Je zima, teplota v Iráku klesla pod patnáct stupňů a všichni mrznou.

„Co tady dělá?“ zeptá se řidič Sajfa a zároveň plive z okénka slupky od slunečnicových semínek.

Sajf mu vysvětluje, že dělám rozhovor s kuchařem Saddáma Husajna a chci vidět, jak vypadá Irák po jeho svržení a po válce.

„Řekni mu, že čekám, až se objeví nový Saddám.“ Řidič znovu plive z okénka. „Doufám, že se toho dožiju,“ dodává a dva další cestující pokyvují souhlasně hlavou.

„Proč?“ divím se.

„Kdyby žil, nebyl by žádný ajzis-srajzis.“ Určitě má na mysli ISIS, takzvaný Islámský stát, který se v tu chvíli nachází nějakých dvě stě kilometrů od nás. „Za Saddáma šel každý lotr okamžitě sedět. Nebyl takový bordel jako teď. Když žil, všichni říkali, že nás posílá do války, a sám si staví paláce. Já jsem taky bojoval ve válce s Íránem. Bylo mi osmnáct. Dokonce mě postřelili do ruky.“

Řidič mi ukazuje jizvu: tudy vešla a tudy vyšla kulka. Abychom se mohli dobře podívat, pustí na chvíli volant, což je při téměř sto kilometrech v hodině trochu nebezpečné. Naštěstí ho po chvíli chytí druhou rukou.

Zkouším mu oponovat. Vím přece z knih a novin, že Saddám byl brutální diktátor, Iráčany vraždil a mučil. Ale řidič mávne rukou a znovu plive slupky z okénka, jako by chtěl dát najevo, že rozhovor se mnou nemá smysl.

Na pomoc mu přispěchají druzí dva cestující, oba po šedesátce.

„Když jsem byl kluk a vládl Saddám, polovina mladých holek v Bagdádu chodila v minisukních,“ říká ten, který se představil jako inženýr energetik. „Žili jsme si jako v Evropě. A dneska? Polovina chodí v muslimských hadrech, které zahalují celé tělo. Ani jedna nejde v minisukni. To je strašná škoda. Když se chci podívat, jak vypadají nohy mladé ženské, musím je hledat na internetu.“ Lehce se usměje pod vousy, určitě při myšlence na nohy, které tam nachází.

„Vládnou nám mullové,“ říká druhý inženýr, stavitel mostů.

„Vedli jsme válku s Íránem, a dneska nám šíiti z Íránu sestavují vládu.“ Řidič přestal zírat z okénka a vmísil se do rozhovoru. „Toho dosáhla Amerika se svojí válkou. Irák dneska řídí Írán, jeho nepřítel.“

Zase se pokouším oponovat, ale nečekaně se ozve Sajf, můj bagdádský hipster.

„Ty víš hovno!“ rozčilí se. „Můj otec byl za Saddáma důstojníkem. Ano, když se někdo dostal do ruky prezidentovi nebo jednomu z jeho synů, skončil špatně. Ale zemi jako Irák se dá vládnout jedině tvrdou rukou. Jinak se všechno rozesere. Jako teď.“

Dokonce i inženýři a řidič jsou zaskočení, odkud se u toho cucáka, který si Saddáma nemůže pamatovat, bere taková láska k němu. Zbytek cesty mlčíme, inženýři podřimují. Jen řidič se mezi jednotlivými plivanci zeptá Sajfa:

„A co dělá tvůj otec dneska?“

„Je taxikářem jako ty.“

„Vyřiď mu ode mě pozdrav.“

14.

Obvykle snídal vejce, rybu nebo polévku – čočkovou nebo z okry.

Na oběd jsme vždycky vařili šest, sedm nebo osm různých jídel. Dvě polévky, dva druhy kuřete, rybu, něco na grilu. Vždycky měl na výběr.

Minimálně jednou týdně byl na večeři masgúf. Pečenou rybu miloval. Když ji několik dní nedostal, ptal se přes Kámila Hannáa, kdy mu ji můžeme udělat.

Saddám chodil do kuchyně jen v době ramadánu, protože se od východu do západu slunce postil. Přicházel, když už měl velký hlad a chtěl si zlepšit náladu. Ale to bylo výjimečně.

Než jsme zanesli Saddámovi jídlo, ochutnával ho Kámil Hanná. Když tam nebyl, musel ho ochutnat někdo z nás, kuchařů. Prý i dárky ze zahraničí, jako vína, whisky nebo kubánské doutníky, které Saddám miloval, musely projít nějakými testy, jestli nejsou otrávené. Ochranka je vozila do nějaké laboratoře, ale podrobnosti nevím.

Nákupy do kuchyně dělala výhradně ochranka, a to ti nejdůvěryhodnější strážci. Když nebylo na farmě něco k mání, jeli na tržiště nebo na nějaké prověřené místo. Ale kde a jak ty nákupy probíhaly, to jsme my, kuchaři, nevěděli.

Vždycky jsme museli nechávat v lednici vzorky jídla – pro všechny případy.

Saddám byl neskutečně zdravý. Za mého pobytu na farmě mu bylo špatně jenom jednou. To byla tak nezvyklá událost, že nás pro všechny případy ten večer všechny zatkli a tajné služby zkontrolovaly, jestli někdo z nás nemá na rukou jed.

Každý rok jsme jezdili do Tikrítu nebo někam poblíž Bagdádu a on tam přeplaval řeku Tigris. Přitom Tigris je hodně široký a má silný proud.

Jeden rok, už po invazi do Kuvajtu, začali Američani šířit pomluvy, že to není on, ale jeho dvojník. Že Saddám je příliš starý na to, aby přeplaval Tigris. A víš, co udělal? O několik týdnů později pozval novináře a diplomaty k Tikrítu. Ukázal se jim, promluvil, aby všichni viděli, že to je určitě on. A pak vstoupil do řeky a přeplaval ji tam a zpátky.

A víš co? Začali tvrdit, že uprostřed řeky byla schovaná plošina s motorem, která ho táhnula. Lidem, jak vidíš, se nedá vysvětlit, že někdo má prostě pevné zdraví, každý den cvičí a je silný. Saddám měl v každém ze svých paláců bazén. Chodil plavat před snídaní. Každý den.

Vařil jsem mu a vídal ho obden řadu let a ani jednou se nestalo, že by byl nemocný nebo že by nebyl při síle. Ve špatné náladě, to ano, to byl mockrát. Ale nemocný nikdy.

15.

Byl jsem se Saddámem v mnoha zemích, třeba v Maroku, Jordánsku, SSSR. Byli jsme v Moskvě u Gorbačova. Jednali o zbraních, protože probíhala válka s Íránem.

V Sovětském svazu se i kuchaři chovali jako kuchaři velmoci. Vařili jsme na jednom velkém plynovém sporáku a oni každou chvíli posouvali naše hrnce. Nebylo to nutné, místo by stačilo pro všechny, ale oni už byli takoví. Jejich země se roztahovala po světě a oni se roztahovali v kuchyni. Přesunovali hrnce tak, že zabíraly místo a plotny určené pro naše hrnce.

Samozřejmě, jakmile to udělali, přišel jsem a vrátil svůj hrnec na místo. Za chvíli zase někdo z ruských kuchařů přesunul své hrnce na naše hořáky a něco si brumlal pod nosem. Určitě nás proklínal, nevím, neumím rusky.

Tyhle hrátky trvaly několik hodin.

Tehdy mě napadlo, že právě tak začínají války. Každý chce, aby jeho hrnce byly co nejblíž u ohně.

16.

Saddám měl Kámila Hannáa rád hlavně proto, že mu Hanná vodil ženské. Prezident přece nemohl jít sám za neznámou ženou a říct jí, že má o ni zájem. Kámil znal prezidentův vkus, znal také spoustu lidí v Bagdádu a občas mu na farmu přivezl nějakou dámu, se kterou si prezident mohl popovídat v uvolněnějším duchu.

Co naděláš. Promiň. Už tak ti toho prozrazuji moc.

Jednou Kámil seznámil Saddáma se Samírou Šáhbandarovou. Byla sice vdaná, ale to nevadilo ani Saddámovi, ani jí.

Padli si do oka. Samíra začala pobývat na farmě téměř každý den. Saddám ji bral s sebou všude, kam jel. Všechno probíhalo v utajení před jeho první ženou, Sádžidou. Dokonce ani tehdy, když Saddám o několik měsíců později rozvedl Samíru s jejím prvním mužem a sám se s ní oženil, Sádžida o tom nevěděla. Byla dcerou jeho strýčka, kterému vděčil za hodně. Její bratr Adnán byl ministrem obrany a válečným hrdinou z bojů s Íránem. Saddám si nechtěl pokazit vztahy ani s jedním.

Samíra pocházela ze slušné bagdádské rodiny, která se před několika desítkami let přistěhovala do Iráku z Persie, tedy Íránu. Mezitím přišla o veškerý majetek a Samíra jako malá žila v bídě. Díky obětavosti svých rodičů dokončila střední a vysokou školu. Když jako lékařka začala dobře vydělávat, kupovala rodičům jídlo, vybavení domácnosti a oblečení.

Později se stala prezidentovou manželkou, ale stále se chovala jako chudá holka. Občas za námi večer chodila a ptala se, co nám zůstalo k jídlu. Když jsme jí to ukázali, zabalila všechno do jídlonosičů a posílala řidiče, aby to odvezl jejím rodičům.

Saddám z toho šílel. Choval se k její rodině velmi dobře. Rodičům koupil nový dům. Bratrům a sestrám dával, stejně jako nám, každý rok nová auta. Postaral se, aby jim na nic nechyběly peníze. Tři její děti z prvního manželství se přestěhovaly na farmu, Saddám jim platil školy.

A ještě něco ti řeknu. Když její bývalý muž onemocněl, Saddám nám nařídil, abychom vařili i pro něho, a jeden z řidičů mu každý den vozil jídlo. Umíš si to představit?

Samíra neměla žádný důvod, aby nechávala jídlo z farmy vozit rodičům. Prostě si tak zvykla na svou dřívější chudobu, že to jinak neuměla. Saddám se kvůli tomu strašně rozčiloval. Křičel na ni: „Chovej se jako prezidentova žena! Jestli jim něco chybí, řekni mi to, koupím jim to!“

Ona plakala a on pořád řval.

Po takové hádce se několik dní, občas dokonce týdnů, Samíra u nás neobjevila. Ale bylo to silnější než ona. Jen čekala, až Saddám nebude doma, a zase za námi chodila a ptala se, co nám zůstalo k jídlu. A zase to zabalila a nařídila řidiči odvézt to rodičům.

17.

Se Sajfem, hipsterem z Bagdádu, navštívíme Hillu a trosky starověkého Babylonu na kraji města. Uděláme si památeční fotku na místě, kde prý zemřel Alexandr Veliký. Vyfotíme si taky zbytky Ištařiny brány a zvláštní postavy bohů, kteří ji hlídali. Přestože je Babylon jedním z míst, kde se zrodila naše civilizace, už celé roky se marně snaží o zápis na seznam památek světového dědictví UNESCO. To kvůli Saddámovi, který ho nařídil opravit a přitom porušil všechna pravidla, která se vztahují na památky tohoto druhu. Nechal znovu postavit zdi a sem tam dal do nich zabudovat cihly se svým jménem a příjmením.

Po prohlídce Babylonu chci jet do Nadžafu, nejposvátnějšího šíitského města. Je tam pochovaný imám Alí, zeť proroka Mohameda. Ale Sajf protestuje.

„Ty vole, proč tam chceš jet?“ diví se. „Radši pojedeme do Basry. Jsou tam hezký holky. A fajnový bordely, možná tam mají baby i z tvojí země,“ zasní se.

Ale já se bráním, protože před fajnovými babami dávám přednost Nadžafu. Sajf zklamaně sbalí svůj hipsterský batůžek a vydá se za mnou. Taxík, dva kontrolní body, levný hotel v centru města. Dáme si po skleničce čerstvého džusu z granátových jablek a o pár hodin později jsme na druhém nejposvátnějším místu pro šíity (po Mekce).

Mešita, která stojí v místě Alího hrobu, je architektonický skvost. Z bohatých mozaik, zlacení, ornamentů a nezvyklých vzorů se tají dech. Díváme se, jak věrní z celého světa vzdávají hold svému světci a krouží kolem jeho hrobu s modlitbou na rtech. Jdu s nimi. Modlím se za mír na světě. Pokud je někde v nebi nějaký Alláh, jestli je nějaký prorok Alí, možná mě uslyší.

Jsou tu všichni: od hrdých Berberů ze zemí Maghrebu po drobné šikmooké dědoušky z Kyrgyzstánu. Každých pár minut také nesou rakev, nejčastěji sbitou z několika prken, a krouží s ní kolem Alího hrobu, protože šíité chtějí získat jeho požehnání i po smrti. A být pochovaní co nejblíž u něj. Hřbitov v Nadžafu je největší nekropole na světě.

Když jeden strážce mešity zaslechne, že se Sajfem mluvíme anglicky, zvědavě k nám přistoupí a zeptá se, odkud jsem. Využiju příležitosti a vyptávám se, jaké to je pracovat na tomhle svatém místě.

„Nejhorší to je po bombových atentátech,“ říká. „To sem pak vozí ruce, nohy, těla, všechno naházené do několika rakví. Všichni pláčou, je tu hrozný zmatek. To je hrozně skličující.“

„A jak se vám žilo za Saddáma?“ ptám se.

„Moc špatně.“ Strážce vloží prsty do dlouhého hustého plnovousu, jako by mu to pomáhalo přivolat vzpomínky na dobu před víc než dvaceti lety. „Saddám byl sunnita a považoval nás, šíity, za nepřátele. Když v roce 1980 začala válka s Íránem, cokoli špatného se stalo, byli jsme první podezřelí.“

„Ajatolláh Chomejní byl taky šíita. Když ho šáh vyhodil z Íránu, několik let tu žil,“ dodává Sajf. „Teprve Saddám ho přinutil k odjezdu. A brzy nato v Íránu vypukla revoluce a ajatolláh se stal hlavou státu.“

„Jak to víš, Sajfe?“ zeptám se svého hipsterského průvodce.

Ještě před pár hodinami to vypadalo, že náboženství je ta poslední věc, která by ho zajímala, a najednou je z něj odborník na šíitský islám.

„Kdysi jsem se chtěl stát imámem,“ přizná Sajf.

Poprvé od chvíle, kdy jsme se poznali, působí rozpačitě. Možná se i červená.

Chomejní Saddámovi nikdy neodpustil, že ho vyhodil z Nadžafu. Když se dostal k moci, začal financovat každého, kdo chtěl bojovat s iráckou vládou. Štval proti ní místní šíity, kupoval zbraně Kurdům.

V odpovědi na jeho činnost zaútočila v létě roku 1980 irácká armáda na Írán. Iráčtí vůdci byli přesvědčení, že se sousední země zmítá v chaosu a že její dobytí bude otázkou pár týdnů.

Jenomže Saddám, přestože neměl žádné vojenské zkušenosti, chtěl o všem rozhodovat sám. Bál se charizmatických generálů, kteří by mu mohli ukrást srdce Iráčanů, proto pro všechny případy každou chvíli měnil velitele. Propásl vhodný okamžik, kdy měla jeho armáda volnou cestu na Teherán. Íránci zorganizovali obranu a z rychlé války se staly dlouholeté úporné boje o každý metr země.

Saddáma tehdy podporoval skoro celý svět vyděšený Chomejního revolucí. Zbraně a instruktory dodávaly do Iráku Spojené státy, západní Evropa i Sovětský svaz. V dobách studené války to bylo něco nevídaného.

Ze začátku Saddám ukazoval Iráčanům lidskou tvář: osobně navštěvoval manželky a matky zabitých vojáků, vyplácel jim obrovské důchody a kupoval jim auta.

Ale čím déle konflikt trval, tím víc ztrácel trpělivost, obzvláště když Íránci několikrát po sobě nesouhlasili s uzavřením míru. Velitelé čekali hodiny na Saddámova rozhodnutí, ale on je nedokázal učinit. Každý pokus o dezerci byl trestán smrtí.

Válka, která obě strany stála víc než milion mrtvých, nepřinesla vítězství ani jedné z nich.

18.

Nevím, jak je to možné, ale první Saddámova žena Sádžida o Samíře dlouho nevěděla. Saddám byl velmi loajální k lidem, kteří pro něj pracovali, a všichni jsme mu evidentně opláceli stejnou mincí.

Jenže to nemohlo trvat věčně. Nakonec se to provalilo. A něco jiného jsou zálety, a něco jiného je svatba. Islám to povoluje, ale Sádžida se rozčilila. Přestala na farmu úplně jezdit. Dokonce i Udaj a Kusaj zmizeli.

Nevím to určitě, ale všichni tehdy říkali, že prý se proti Sad-dámovi postavili dokonce i Sádžidini bratři. Mysleli si, že Saddámovo prezidentování není jen jeho osobní zásluha, ale zásluha všech al-Tikrítích. Sádžida byla jednou z nich, Samíra ne. Svatbu s ní považovali za zradu. A v Iráku se zrada neodpouští.

Saddám měl na krku válku s Chomejním a válku s vlastní rodinou.

19.

Brzy poté, co se provalila Saddámova svatba se Samírou, se Kámil Hanná opil ve své vile a pro zábavu začal střílet do vzduchu. O několik set metrů dál stála Udajova vila. Ten poslal svoji ochranku, aby mu nařídila přestat.

Ochranka ničeho nedosáhla, Hanná střílel dál. Možná to dělal Udajovi na zlost? Ti dva se nikdy neměli rádi, navíc všichni dobře věděli, že Hanná vozil Saddámovi ženské. A Udaj, přestože byl sám sukničkář, stál v téhle záležitosti na matčině straně. Nebo byl Hanná příliš opilý, aby pochopil situaci? Nevím.

Naštvaný Udaj přijel k Hannáovu domu. Vzal kovovou tyč a začal s ní mlátit do jeho auta. Hanná vyběhl před dům a vzteklý Udaj ho vzal vší silou tyčí po hlavě.

Nikdy předtím jsem neviděl Saddáma plakat. Ale na pohřbu stál v kostele – protože Hanná byl křesťan – poblíž rakve a na vlastní oči jsem viděl, jak mu po tváři tečou slzy. Umřel jeho přítel, člověk, který pro něj byl důležitý. Navíc zemřel rukou jeho syna.

Na farmě jsme smrt Kámila Hannáa hodně prožívali. Byl to srdečný, hodný člověk, kterého jsme měli rádi všichni. Saddám i my.

Saddám vsadil Udaje do vězení, nařídil ho zavřít do malé cely a zakázal, aby k němu kohokoli pouštěli. Pak šel za ním a prý ho téměř zabil holýma rukama.

Ale láska k synovi zvítězila a za několik měsíců ho pustil. Nařídil mu, aby na nějakou dobu odjel ze země, ale vědělo se, že Udaj už není v nemilosti. Později jsem ho viděl ještě mockrát.

20.

S Íránem jsme podepsali mír, ale bohužel jsme se brzy ocitli znovu ve válce. Kuvajťané se rozhodli využít toho, že jsme slabí a máme poválečné dluhy, a začali prodávat ropu jiným zemím mnohem levněji, než by měli.

Saddám se s nimi pokoušel domluvit, vysvětlit jim, že my, Arabové, musíme držet při sobě.

Ale neposlouchali ho.

Jednoho dne jsem normálně přišel do práce, zapnul jsem televizi a uslyšel, že naše tanky zase jedou do nějaké války. Ptáš se, jak je možné, že jsem předem nevěděl o žádných přípravách? Na tom přece není nic divného. Kuchař není od toho, aby se zabýval politikou. Neexistuje země, kde by se prezident ptal kuchaře, jestli může rozpoutat válku.

Všichni tehdy říkali, že invaze byla domluvená s Američany, takže když se Bush starší začal rozhořčovat, Saddám se naštval. Ve válce s Íránem stály všechny země na naší straně. Myslel si, že tentokrát taky přimhouří oko.

Spletl se.

Američani se postavili na stranu Kuvajtu a naše vojska se musela stáhnout. Později Bush zahájil invazi do Iráku a tehdy to tady začalo být nebezpečné. Saddáma jsem řadu týdnů neviděl, i když vím, že byl v Bagdádu. Ukrýval se v různých domech, bytech, v centru i na okraji města. Zdálo se, že Američané vstoupí do hlavního města a budou ho chtít zabít.

Taky v kuchyni se mnohé změnilo. Vařili jsme jako vždycky, ale Saddám nejedl doma. Někdo z jeho ochranky každý den přijel a jídlo mu odvezl.

Ale stávalo se, že některé dny nás zavezli na nějaké místo, pokaždé jiné, a tam nám nařídili vařit. Později, když Američani stáli před Bagdádem a začalo bombardování, přesunuli nás do čtvrti Ámiríja. Tam jsme měli pronajatý dům, kde jsme vařili, a zase to někdo od nás vozil Saddámovi. Prezidenta jsem několik měsíců neviděl.

Později se Američani stáhli. Ale uvalili na nás sankce.

Lidi občas říkali, že kvůli nim se začal Saddám stravovat hůř, protože spousta věcí se v Iráku nedala koupit. To není pravda, stravoval se stejně. On nejedl věci dovážené ze zahraničí. Jedl výhradně irácké jídlo, připravené pouze z iráckých surovin. Proč by měl jíst dováženou rýži, když máme v Iráku nejlepší rýži na světě? Jantarová rýže, která roste kolem Nadžafu, je lepší než jakákoli jiná, kterou můžeš koupit v Asii.

Co jsme měli kupovat za hranicemi? Maso? To si neumím představit, když náš řezník zabíjel pro prezidenta každý den čerstvou kozu nebo ovci. Ryby? Nejlepší ryby jsou u nás. Jeho oblíbený druh na masgúf se vyskytuje pouze v Iráku.

Prezident měl rád ryby, grilovaná masa, polévky, kebab, šavarmu. Měl rád polévku z okry, tedy ibiškovce jedlého, z cukety, z čočky. To všechno roste v Iráku. Co víc, to všechno rostlo na naší farmě, nám přímo pod nosem. Jak by sankce mohly cokoli změnit?

Sankce se nejvíc dotkly běžných Iráčanů. Přestali vydělávat tolik jako dřív. Na ně doléhá tíha těch nespravedlivých sankcí dodneška.

21.

Odborníci na Blízký východ se shodují, že Američané mohli bez problému svrhnout iráckého prezidenta už v roce 1991. Měli na své straně tři čtvrtiny země včetně šíitů a Kurdů, kteří proti Saddámovi už povstali.

Američané však odešli a Saddám se krutě pomstil. Generál al-Madžíd, který dříve používal bojové plyny proti Kurdům, zabil desítky tisíc lidí. Irák, krásná a bohatá země, byl v troskách.

Když Iráčané hladověli, jejich prezident zahájil velkolepou výstavbu paláců. Najal na tu práci nejlepší architekty, nejlepší dekoratéry, nejlepší malíře a sochaře. V celé zemi jich stavěl několik desítek. Měly být prostředníčkem ukázaným světu, který Iráku vyhlásil ekonomickou válku.

V Hille, městě postaveném vedle trosek starověkého Babylonu, navštívím s tatérem Sajfem jeden z těchto paláců. Všechno, co se dalo ze sídla odnést, se nachází v domech místních obyvatel, ale i tak je bohatá výzdoba ohromující. Už u vchodu přetéká drahými mozaikami a podlahy a zdi jsou vyložené mramorem. V zahradě, mezi pomerančovníky, měl Saddám bazén s výhledem na řeku Tigris. V každém jeho paláci musel být.

Po vstupu do patra na mě čeká překvapivá památka na doby, kdy se Poláci zapojili do neslavné irácké koalice George Bushe. Celá zeď je zpestřená srdíčky s polskými jmény chlapců a děvčat: Sławek miluje Martu, Jacek Ilonu a Zbyszek Marzenu. V další místnosti je polovina zdi polepená srdíčky charitativní akce Wielka Orkiestra Świątecznej Pomocy – polští vojáci také mezi sebou udělali sbírku na inkubátory pro novorozence.

Když vyjdeme z paláce, přistoupí k nám člověk, který se představí jako Mohamed. Tvář mu hyzdí jizvy po neštovicích, pod nosem má frajerský knírek, který mu ubírá pár let.

„Pracoval jsem v tomhle paláci jako ochranka,“ říká a usmívá se pod vousy.

Poté dodá, že za drobný bakšiš nás tam rád provede. Požádám ho tedy, aby nám pomohl najít kuchyni. A jestli je to možné, tak i kuchaře, který tu pracoval.

„Kuchaři tu byli dva. Jeden z Hilly odjel a druhý už je po smrti,“ informuje nás Mohamed. „Ale vím, kde je kuchyně,“ dodává.

Vede nás po širokých schodech umístěných hned za bazénem dolů, do podzemí. Asi už tudy dlouho nikdo nešel, protože všude po podlaze se válejí kusy zdi, prach a výkaly netopýrů.

„Ti kuchaři měli nejdivnější práci na světě,“ říká náš průvodce. „Každý den vařili snídani, oběd a večeři, jako by tu Saddám byl. Museli nechávat vzorky jídla v lednici pro případ otravy. A večer všechno, co uvařili, vyhazovali do smetí.“

„Proč?“ divím se.

„Z bezpečnostních důvodů. Saddám si nechal postavit tolik paláců, aby nikdo nikdy nevěděl, kde se zrovna nachází. Mohl být v kterémkoli z nich. Proto v každém personál pracoval, jako by tam byl. Občas posílal kolonu prázdných aut, aby si nepřátelé mysleli, že někam jede. Sem takové kolony taky přijížděly.“

„Ale proč vyhazovali jídlo?“

„To bylo prezidentovo jídlo, určené pouze pro něho. Nikdo se ho nesměl dotknout. Toho jídla bylo hodně a jednou místní chudina zjistila, kam se vyhazuje. Začali tam chodit a brát si ho. Za několik dní je všechny zatkli a zmlátili.“

Mohamed pro nás konečně najde Saddámovu kuchyni. Prohlížíme si ji potmě, svítíme si jen mobily. Není v ní ani stopy po kuchyňském vybavení, jen na zdi a po stropě se táhne ventilační šachta. Není tu nic kromě té masivní hliníkové konstrukce.

„Snědl Saddám někdy něco z toho, co mu zdejší kuchaři uvařili?“

„Byl tady asi dvakrát,“ říká Mohamed. „Ale přijížděl se svými kuchaři. Všechen místní personál zavřeli v jednom pokoji a zakázali jim vycházet.“

22.

Po válce s Kuvajtem už jsem byl prací pro prezidenta strašně unavený. Nejvíc její nepředvídatelností. To mě vyčerpávalo.

Čekal jsem na vhodnou chvíli, až jsem nakonec řekl šéfovi ochranky, že bych chtěl odejít.

Saddám si mě pozval k sobě.

„Slyšel jsem, že mě chceš opustit.“

Odpověděl jsem, že mě to mrzí, ale je to tak.

Prezident pokýval hlavou.

„Dobře. Rozumím.“

O několik týdnů později se mi splnil můj velký sen: začal jsem pracovat v pětihvězdičkovém hotelu Tála. Když jsem odcházel, správa na mě měla pouze jednu prosbu. Saddám měl moc rád moji bastirmu, sušené hovězí. Bastirma se dělá vždycky v zimě, a tak mě požádali, abych mu ji jednou za rok přijel udělat.

Bez váhání jsem souhlasil a několik let jsem si bral jednou ročně týden dovolené, objednal jsem všechny suroviny a vyrobil jsem jí tunu a půl, dvě tuny. Palác tak byl zásobený na celý rok. Saddám byl vždycky štědrý, a dokud vládl, vyplácel mi každý měsíc plat, jako bych pro něj stále pracoval.

Několik let po mém odchodu Usáma bin Ládin poslal dva boeingy, aby zničily mrakodrapy v New Yorku. Záhy poté George Bush mladší usoudil, že jeho největším nepřítelem na světě je zrovna Saddám.

Zbytek už znáš.

Udaje a Kusaje zastřelili Američani v Mosulu.

Sádžida a Samíra odjely z Iráku, každá jinam. Nevím, kde jsou, ale Saddám se určitě postaral, aby žádná z nich netřela bídu s nouzí.

Saddáma oběsili.

Poslední bastirmu jsem nachystal chvíli před druhým útokem Američanů. Když chytili prezidenta v domě na předměstí Tikrítu, visela tam na palmách. Měl ji s sebou až do konce.

23.

Když Američani dobyli Bagdád, měl jsem strach. Hledali lidi, kteří pracovali pro Saddáma. Bál jsem se, že mě odvezou do Guantánama a zabijí nebo mě budou mučit.

Všichni jsme se schovali, kam jsme mohli. Ze staré party kuchařů nenašli nikoho. Z lidí, s kterými jsem pracoval, zatkli pouze člověka, který jezdil do paláců vyměňovat baterie v ovladačích od televizorů a opravoval je. Později se ukázalo, že sháněli informace, jak Saddám žil, aby ho pomocí nich chytili. Evidentně někoho našli, ale kdo to mohl být? Netuším. Nakonec kolem Saddáma zůstali pouze al-Tikrítí.

Po patnácti letech práce jsem měl se Saddámem plno fotek pořízených při různých příležitostech. Říkal jsem ti, že se rád fotil, a jeho fotograf mi ty snímky nosil. Když do země přišli Američani, bál jsem se tak strašně, že jsem je všechny schoval pod klimatizací.

Po několika měsících se situace stabilizovala, tak jsem si myslel, že to nejhorší už je za námi. Sáhnul jsem pro fotky. Jenže z klimatizace tekla voda a všechno, co jsem tam schoval, bylo zničené. Všechny fotky až na jednu. Podívej, vzal jsem ji, abych ti ji ukázal. Přesně si pamatuju, že byla vyfocená na cestě mezi Tikrítem, Saddámovým městem, a Samarrou, městem, kde stojí jedna z nejstarších mešit v Iráku. Zastavili jsme se někde v poli na oběd. Saddám se najedl, chutnalo mu, a tak řekl: „Abú Alí, ty jsi skutečný mistr. Uděláme si spolu fotku.“

Byl krásný slunečný den, všichni měli dobrou náladu. Koukni. To jediné mi po všech těch letech zůstalo.

Abú Alí se Saddámem Husajnem na cestě mezi Tikrítem a Samarrou

Table of Contents

Obsah

Chuťovka

Předkrm

Menu

Snídaně

Zlodějská rybí polévka

Příběh Abú Alího, kuchaře Saddáma Husajna

Pečená koza

Sheťerpare

Ryba v mangové omáčce

Papájový salát