Tiráž

Václav Cílek

Jak přejít řeku

O životě v antropocénu, cestě indiánského šamana do Detroitu, kamenech Dunaje a taky o přílivech a odlivech civilizací, vděčnosti a naději

© Václav Cílek, 2020

Illustrations © Anna Zemánková – dědicové, 2020

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí být rozmnožována a rozšiřována jakýmkoli způsobem bez předchozího písemného svolení nakladatele.

Druhé vydání (první elektronické).

Ilustrace Anna Zemánková.

Odpovědný redaktor Marek Pečenka.

Obálka (s použitím fotografie Václava Cílka), grafická úprava a sazba Martin Radimecký.

Konverze do elektronické verze Michal Puhač.

Vydalo v roce 2020 nakladatelství Dokořán, s. r. o., Holečkova 9, Praha 5, dokoran@dokoran.cz, www.dokoran.cz.

ISBN 978-80-7363-422-3 (pdf)

ISBN 978-80-7363-423-0 (epub)

ISBN 978-80-7363-424-7 (mobi)

(pdf – 1080. publikace, 341. elektronická;

epub – 1081. publikace, 342. elektronická;

mobi – 1082. publikace, 343. elektronická)

Václav

Cílek

Jak přejít řeku

O životě v antropocénu, cestě indiánského šamana do Detroitu, kamenech Dunaje a taky o přílivech a odlivech civilizací, vděčnosti a naději

Dokořán

Obálka: Odraz na vodě Křemžského potoka pod Dívčím kamenem. Děvín u Bratislavy.

Strana 2: Žebřík do nebe anebo možná jen na plochou střechu Acoma Pueblo, která se nejlépe hodí k sušení kukuřice (všechna fota V. Cílek, není-li uvedeno jinak).

Obsah

Předmluva: Obyčejné texty ze světa, který se mění

Žít jinde: Počátky antropocenního myšlení

Klimatická změna jako vzpoura hmoty

Žijeme ještě v kapitalismu a jak kapitalismus skončí?

Paralýza moci a vzestup politických outsiderů

Etnicky rozdělená Evropa

Pravidla vděčnosti a naděje

Cesta do Bratislavy přes Českomoravskou vysočinu

Kameny Dunaje

Říční dělník a Pastevec brouků

Noc dřevěného koně: Detroit forever!

Koronavirový dodatek o silách, které nejdou ochočit

Závěr: Nahá tu stojí Země

Ilustrace Anny Zemánkové

Ediční poznámka

Poděkování

Výběr z literatury

Poznámky

Předmluva: Obyčejné texty ze světa, který se mění

Kdo zachraňuje, bývá zachráněn.

V. Solovjov

Tato kniha představuje tři nebo čtyři roky uvažování o společnosti, přírodě a nás samých. Střídají se v ní poznámky z přečtených knih i poznatky a vhledy získané na cestách do Detroitu nebo Bratislavy. Dokončuji ji na počátku roku 2020 a mám při tom pocit, že než se koncem téhož roku objeví, budeme už žít v trochu jiném světě. Předpokládám, že se začíná rozbíhat proces, během něhož můžeme v dalších letech prožít politický, ekonomický, a zejména kulturní předěl podobné intenzity, jako měl revoluční rok 1989. Už je to více než třicet let a první republika trvala jen dvacet let! Pochopitelně skoro netuším, co se bude dít, ale jsem si skoro jist, že bude podobně jako ve 20. či 60. letech minulého století stále víc záležet na běžných lidských vztazích, na kamarádství a nějakém novém způsobu, jak žít a prožívat svět, protože současný mainstream si sám odpočítává svůj konec. Alternativa už není volba, ale nutnost.

Vím, že protestovat na náměstí proti nějakým nekalým praktikám samo o sobě nepomůže, protože v kořenech dnešní situace leží pojmy jako smysl života, vděčnost, naděje, soucit s lidmi i přírodou a to za nás nikdo jiný nevyřeší. Všichni se, pochopitelně bez záruky, snažíme nahlédnout budoucnost. Vidím v ní bouři a světlo. Mám pocit, že síly větrů dobrého života i větrů chaosu jsou vyrovnané a že bude čím dál víc záležet na vnitřní síle. Vždyť všichni se – alespoň podle Navahů – rodí s dobrým větrem v duši.

První část knihy se týká naší současné situace, která se ocitá na hraně mezi hněvem a soucitem, mezi ničením a tvorbou. Myslím, že jsme na změnu málo psychologicky připraveni, a proto je nutné si vybudovat nějakou formu aktivní obrany. V prostřední části knihy se však ukáže, že pouhá sebeobrana nestačí, protože je také nutné být tvořivý. Tři různé druhy kreativity se pokouším načrtnout v portrétech tří umělců – Rudolfa Fily, kde vede přes důkladnou znalost řemesla, dějin umění a schopnosti naslouchat hudbě; Petera Rollera, jehož tvorba je prodlouženou rukou přírodních sil – v tomto případě proudu Dunaje; a u Petra Nikla, kde pramení ve škvíře do prostoru.

Poslední část knihy pojednává o cestě do Detroitu a o civilizacích, které se rozpouštějí a znovu v jiné podobě krystalizují. Je dobře, když to dělají – snad jako ta naše – zároveň. Úplný závěr se týká posvátného větru u Navahů jako krásné, ale přitom praktické filozofie kmene, který se už 12 tisíc let pohybuje mezi ledem Arktidy a horkem jihozápadních pouští a přes veškeré problémy a proměny je stále tady a neztrácí smysl pro humor. Kniha představuje takové obyčejné, místy skoro hospodské psaní.

Žít jinde: Počátky antropocenního myšlení

Když se člověk chce vyšplhat na strom, tak nezačne nahoře v koruně.

Černoch Charles, vypravěč příběhů

Svět po Gretě Thunbergové

Slovo antropocén začínáme slýchat skoro denně. Hovoří o něm vědci, ale také političtí komentátoři, filmové hvězdy, sociologové a filozofové. Hudebníci skládají hudbu „pro antropocén“, a dokonce i jinak vůči přírodním procesům zdrženlivý Noam Chomsky mu věnoval přednášku. Po nečekaně intenzivní hurikánové sezoně v letech 2017–2019, průnicích chladného vzduchu, kdy na Aljašce bylo +10 °C a zároveň v Texasu −37 °C, sesuvech půdy v Kalifornii, mrazivé vlně v Indii, indonéských záplavách, ničivých tajfunech a australských požárech na přelomu let 2019 a 2020 a dalších extrémech počasí se diskuse o antropocénu stává naléhavou. Vždyť leden roku 2020 byl nejteplejší za více než století a o měsíc později naměřili v Antarktidě teplotu +20 °C, a to za nejnižší sluneční aktivity za posledních 200 let! Do toho přišla epidemie koronaviru, cestující lacinými aerolinkami, a ve východní Africe byly spatřeny mraky kobylek o délce víc než 1 000 km a tak husté, že zakryly slunce.

Člověk měl nejednou pocit, že se vracejí egyptské rány. Je tohle tvář nového geologického období – antropocénu? Většina definic jej považuje za období, kdy se člověk stává geologickou a klimatickou silou a začíná zasahovat do chodu celé planety. Už jsem o tomto tématu víckrát psal, ale teprve tento text považuji za shrnující úvod do celé tematiky.

Počátkem roku 2020 se stále ještě ocitáme v období názorů, ale ta se začíná měnit ve sféru konfliktů. Pokud některé skandinávské aerolinky ztratily po vystoupení Grety Thunbergové až 10 % zákazníků a evropské státy uvažují o zavření uhelných elektráren, je už skoro jedno, co si kdo myslí, důležité je neztratit zaměstnání či důstojnost. Ještě tvrdší přistání může nastat v automobilkách. Celá tato současná proměna nemá, jak ukazuje původně čínský koronavirus, rozměr jednoho města, jednoho kontinentu, ale celé planety. Velké síly se daly do pohybu a jejich ozvěna zazní i v klidné české kotlině.

Do Detroitu jsem nevyrážel kvůli cestování, ale kvůli Mladé Boleslavi, kde se kdysi pěstovala vysoce kvalitní zelenina. V Detroitu, který kdysi v automobilovém průmyslu zaměstnával až 120 tisíc lidí, se na volných parcelách rozmohly rodinné farmy věnující se hlavně zelenině. Jejich počet dnes přesáhl tisíc. Objevují se klimatické studie, které upozorňují, že následkem současného oteplování už nikdy nemusí dojít k příchodu další ledové doby. Právě v těchto desetiletích se může ukázat, že skončila jedna celá, velká geologická epocha – čtvrtohory. Je snadnější vidět přicházející bouři než myslet na světlo, které ji celou dobu prosvětlovalo a teprve po ní se ukáže v plné velikosti.

Myšlenka antropocénu – období člověka vznikala a vyvíjela se posledních zhruba dvě stě let od té doby, kdy Alexander von Humboldt poprvé navrhl, že člověk mění tvář Země a spolu s tím i její klima. Držitel Nobelovy ceny za popis chování ozonu v atmosféře Paul Crutzen si v roce 2000 uvědomil, že vstupujeme do nového geologického období, které by se tedy mělo nazývat antropocénem. Krátký článek (publikovaný společně s německým biologem Eugenem F. Störmerem) se objevil ve zpravodaji mezinárodního projektu biosféra–geosféra (IGBP Newsletter 41, 2000) a dohromady zaujímal sotva jednu stránku. Zpravodaj byl distribuován zdarma. Obsahoval aktuality o výzkumných projektech ještě před tím, než byly publikovány v nějakém uznávaném časopise, a informace o aktivitách a setkáních pracovních skupin. Knihovna Geologického ústavu AV ČR jej podobně jako další knihovny ani nezařazovala do svého fondu. Zpravodaj se nějakou dobu povaloval někde na stolku a pak šel do sběru.

O dva roky později se termín „antropocén“ objevil v časopise Nature. Tentokrát byl pod článkem podepsán jen P. Crutzen a jmenoval se „Geologie lidstva – antropocén“. Od této chvíle se slovo antropocén začalo – někdy s úsměvem, jindy s úsměškem – používat mezi klimatology, ochranáři a kvartérními geology, ale velmi rychle se ujalo. Paul Crutzen vzpomíná, že slovo antropocén jej napadlo při běžné diskusi o holocénu, kdy měl jasný, napůl intuitivní, ale desetiletími analytické práce podložený záblesk prožitku, že už žijeme jinde. Nového vrcholu popularity dosáhl termín antropcén po roce 2010, kdy se chytlavého výrazu zmocnili žurnalisté, filozofové moderní doby a někteří sociologové. Mnoho lidí z různých oborů cítilo, že svět se po ekonomické krizi, vzestupu Číny a posléze arabském jaru posunul do pole hledání nové stability, a potřebovalo pro tuto nejistou situaci nalézt jméno. Další velký přelom přišel s vystoupením Grety Thunbergové v roce 2019.

Tatínek má v ruce nářadí, ale děti už jenom mobilní telefony. A co budou mít v ruce jejich děti? Buď ovladač na roboty, anebo motyku na okopávání brambor; Detroit, street art.

Antropocén není nevinný výraz, protože v sobě nese emoční naléhavost. U slov jako devon nebo miocén se rozveselí či snad zachmuří jenom specialista, ale je-li antropocén věkem, kdy probíhají obrovské změny způsobené lidmi, pak tyto změny rovněž způsobují škody, za které by měl někdo platit. Zde se již antropocén posouvá od původně diskutovaného obsahu skleníkových plynů v atmosféře do sféry hodnot, či dokonce morálních selhání. Přitom ty nejagresivnější diskuse nás čekají v okamžiku, kdy budou vyžadovány reálné kroky, jako je útlum těžby uhlí. A mimochodem – můžeme omezit těžbu, ale těžit bychom měli stále, abychom si pro všechny případy udrželi lidi a znalosti. Totéž se týká jaderných elektráren. Když je zavřeme, budeme jednou obtížně hledat lidi, kteří energetice rozumí.

Paul Crutzen se narodil se v roce 1933. Vyrostl během velké krize a války v uličkách Amsterdamu. Naučil se stavět mosty. Za ženu si vzal Finku a přestěhovali se do Stockholmu. Rozšířil si vzdělání a začal studovat meteorologii. V té době se hodně uvažovalo o předvídání bouří. Uvědomil si, že oxidy dusíku mají vliv na vznik ozonu. Vypadalo to jako velmi akademické studium, ale Francie tehdy chtěla postavit celou armádu letadel typu Concorde, které produkovaly oxidy dusíku, a to ve výškách, kde se nalézá ozonosféra. Najednou byl Paul Crutzen ve středu dění. Prošel několika institucemi a nakonec se stal ředitelem chemického oddělení Max Planck Institutu v Mainzu. Pokračoval ve studiích zejména spalování biomasy na jižní polokouli. Propracovával koncept jaderné zimy a zajímal se o geochemii metanu. Jeho tým se zabýval mimo jiné „hnědými mraky“ obsahujícími zmrzlé kapičky kyseliny dusičné, které se vyskytují ve vyšších polohách polární atmosféry. Mohou mít plochu o velikosti Austrálie a ovlivňovat dále ležící atmosférické systémy včetně indického monzunu. Za svůj největší přínos – objev ozonové díry – získal v roce 1995 Nobelovu cenu.

Ruka se štětcem kreslí novou komunitu. Je v ní i běloch, ale až úplně vzadu; Detroit, street art.

Když čteme jeho vlastní životopis (životopisy držitelů Nobelových cen jsou publikovány ve speciální, velice poučné edici), uvědomujeme si několik určujících okamžiků. V roce 1945 to byl holandský hladomor, při němž zemřelo několik jeho spolužáků. On sám – pokud vím – tyto věci nikdy nezdůrazňoval, ale jeho další profesionální dráha svědčí (a to možná spíš nereflektovaně než programově) o „nepolitické politice“, tedy o takovém zájmu o biogeochemické procesy v atmosféře, které mají vliv na dobrý život společnosti. Jeden z kolegů, který mu pomohl v další práci, byl James Lovelock, jenž měřil obsah freonů v atmosféře. Pro atmosférické geochemiky a vědce příbuzných disciplín je přirozené, že uvažují globálně, protože pracují s atmosférou, jež má planetární charakter. Počátky snad první globální vědy byly založeny během druhé světové války, kdy se meteorologové učili předvídat počasí na obou polokoulích, což bylo důležité při bojích v Tichomoří.

Zdánlivě okrajový obor atmogeochemie se díky Crutzenovi a jeho spolupracovníkům ocital v centru dění. Ukázalo se například, že pokud by chemický průmysl pracoval s bromovanými „freony“, ničení by ozonosféry mohlo mít katastrofický rozměr, protože sloučeniny bromu reagují s ozonem asi stokrát rychleji. V roce 1981 Crutzenovi vyšel důležitý článek o nukleární zimě, tedy o tom, že množství prachu a aerosolů je schopné natolik zastínit sluneční záření, že dojde k ochlazení. Původně vycházel z měření založených na vypalování lesa na jižní polokouli, ale spočítal, že při jaderném výbuchu by došlo k tak velkému odstínění sluneční energie, že by více lidí zemřelo následkem podchlazení než samotné exploze.

Biolog Störmer podle svých slov nezávisle používal výraz antropocén již kolem roku 1980, což je uvěřitelné, protože i v našem prostředí jsem nejméně od 90. let slýchával od Vojena Ložka i dalších environmentálních badatelů, že žijeme v „pětihorách“. Po regulaci řek na přelomu 19. a 20. století bylo jasné, že se jednou provždy změnil charakter říční krajiny. Nikdo se nesnažil „pětihory“ nějak definovat, byla to spíš taková anekdota k pousmání. Pojem „antropocén“ vznikl víceméně spontánně jako popis nové geologické situace. Mnoho ekologů a environmentálních geologů dobu tak vnímalo, ale nehledalo pro ni nějaké označení. Svědčí o tom i první publikace v sice široce sledovaném periodiku, ale přeci jen v informačním bulletinu typu „vědeckých novin“. Antropocén mohl v bulletinu IGBP docela dobře zapadnout a nikdo by si toho ani nevšiml, ale doba mezitím dozrála k jeho přijetí.

V pojmu antropocén se protíná několik linií současného světa. Ze strany přírodovědců přichází poznání, že atmosféra je jedna a společná pro celou planetu. Biologové upozornili, že mikrobiální týmy do značné míry ovlivňují složení atmosféry, globální toky látek, a tím i teplotu povrchu Země. James Lovelock navrhl, že spolupracující organismy se prostředí nejenom přizpůsobují, ale také jej aktivně ovlivňují. Síťová povaha globalizovaného světa se zároveň začne ukazovat v ekonomii a zejména v informatice a jejích praktických aplikacích. S odvoláním na starý vtip o Rakousku-Uhersku, by šlo říct, že kdyby pojem antropocén neexistoval, museli bychom si jej stejně vymyslet. Jiná věc je, že každý obor či možná každá skupina si antropocén „vymyslela“ trochu jinak, takže se podle okolností stává někdy termínem, jindy metaforou a opět jindy módním klišé s apokalyptickým nádechem.

Život předbíhá definici

Geologové neustále hovoří třeba o prvohorách nebo o devonu, ale mimo obor málokdo ví, že všechna období vývoje Země jsou poměrně přesně definována, a to nejčastěji podle fosilií, které mají široké globální rozšíření a v jednom okamžiku, třeba ve vrstvě mocné jen 30 cm, jakou typicky máme v našem Barrandienu, jejich výskyt končí a již nikdy se neobjeví. Pro geologa je důležité, aby v nějaké dosažitelné lokaci – třeba v okolí Prahy, ale nikoliv uprostřed Hindúkuše – mohl přijít, položit ruku na skálu a říct: „Tady je hranice mezi silurem a devonem a dá se to dokázat pomocí fosilií, složení horniny, izotopů kyslíku a uhlíku a dalšími metodami.“ Samotný proces mezinárodního uznání typové lokality trvá celé roky, ba desetiletí a je doprovázen urputnými odbornými spory i národními zájmy.

Mezi prvními, kdo začal pojem antropocén používat, byli kvartérní a environmentální geologové a paleobiologové. Je to logické, protože řada z nich pracovala na velkém mezinárodním projektu biosféra–geosféra, v jehož bulletinu byl termín poprvé publikován. Předseda Mezinárodní stratigrafické komise Jan Zalasiewicz si v roce 2007 všiml, že se Crutzenův termín začíná objevovat v literatuře v popisu vrstev, které jsou prokazatelně ovlivněny člověkem, a že slovo antropocén je zde používáno jako vhodné praktické označení, a to bez jakékoliv ironie či nadsázky. Koncept antropocénu byl Zalasiewiczovi blízký, protože se dlouhodobě zabýval paleoklimatologií a historií světových oceánů, jak o tom svědčí společná kniha Markem Williamsem Ocean Worlds (Oceánické světy) z roku 2015.

Zalasiewicz předsedal Stratigrafické komisi Geologické společnosti v Londýně. Při pracovním obědě se zeptal členů společnosti, co si myslí o antropocénu. Devatenáct z dvaceti přítomných geologů se domnívalo, že je vhodné se termínem dál zabývat, a to ve smyslu běžné, geologické formální úlohy. Znamenalo to odpovědět na otázku, kdy antropocén začal, co je pro něj typické a jak definovat jeho začátek.

Diskusí o antropocénu se účastnili i moji kolegové, takže mohu podat zprávu o tom, že zatímco specialisté zabývající se holocénem, se na celou záležitost dívali jako na užitečný koncept, geologové specializující se na starší útvary byli často skeptičtí a občas i nepřátelští. Vzpomeňme si, že na samém počátku Crutzenových úvah stojí pojmy jako skleníkový jev či globální oteplování, tedy pojmy dnes nesoucí emoční náboj. Paleontologové navíc vědí, že každé jasně definované geologické období končí výměnou bioty, tedy vymíráním. Pokud by byl termín schválen, přiznali by, že žijeme v probíhající krizi, či dokonce katastrofě, a do toho se mnoha specialistům seznámených s geologickými katastrofami minulosti nechtělo. Navíc bylo v dřívějších obdobích vymírání způsobeno např. výbuchem supervulkánu, pádem meteoritu, náhlou změnou mořského proudění, ale zde by byl jako viník již v názvu období označen člověk. To je doopravdy závažný krok, který odporuje životnímu názoru mnohých geologů.

Sympatická smrt s malou, zelenou svatozáří a žlutými světelnými body jako nový, celkem veselý počátek; kresba Erika Bindera, Bratislava.

Kromě „filozofických“ problémů museli geologové řešit formální problém, kde vést hranici tohoto problematického období, v jehož existenci část z nich ani nevěřila, ale termín se mezitím natolik ujal a začal se objevovat v tolika monografiích, a dokonce názvech časopisů, že s ním bylo nutné něco dělat. Život předběhl definici.

Možná že má antropocén hned několik fází, a tím i počátků. V Evropě jej civilizačně můžeme ztotožnit už s krizí konce středověku a počátkem novověku, kdy se rozvíjí průmysl, bankovnictví, dálkový obchod, intenzivní odlesnění a počátek hromadné výroby skla a kovů. Dalším milníkem by mohl být objev parního stroje, budování koloniálních impérií a konec průmyslové revoluce před rokem 1900 anebo rozvoj jaderné energie po druhé světové válce. Z formálního geologického hlediska je nejlépe uchopitelná doba mezi roky 1945–1964, kdy jaderné pokusy v atmosféře zanechávají výrazný „marker“, dobře měřitelnou geochemickou hranici s výskytem radioaktivních izotopů. Ale mohli bychom také jít do minulosti, kdy například ve středomořské oblasti dochází k obrovskému odlesnění, erozi a proměně krajiny již mezi dobou bronzovou a římskou říší. Paul Crutzen navrhuje podle mého názoru nejvhodnější řešení, když za počátek antropocénu považuje masivní využívání fosilních paliv, ke kterému došlo po zdokonalení parního stroje v roce 1784.

Podpůrná síť života

Podstatně důležitější bylo pochopit situaci, kdy se určitý region nebo celý zemský systém nalézá v nějakém poli stability. To alespoň rámcově umožňuje další rozvoj ekosystémů či civilizací. Les neuschne a lidem se urodí tu víc, tu méně obilí, ale život a civilizace jde dál. Problém je, když dojde k překročení nějaké nenávratné hranice a nastolení nového pole stability. V posledních zhruba třiceti letech k tomuto uvažování přispěl James Lovelock s „teorií Gaia“ a Lynn Margulisová s myšlenkou bakteriálních týmů a mikrobiálních kolébek. Zjednodušeně řečeno spolupracující bakteriální týmy jsou po třech miliardách let koevoluce symbioticky vyladěny a dokážou prostřednictvím biochemických cyklů udržovat klima, a tím i prostředí planety v rozmezí, které umožňuje další evoluci složitějších životních forem.

Nejhorší, co v dané situaci můžeme udělat – a co se možná děje – je rozbití této podpůrné funkce života pomocí herbicidů, pesticidů, znečištění oceánu, antibiotik a hormonů ve vodním prostředí, a zejména cyklu dusíku a fosforu. Do hlubin oceánu či pod povrch půdy není dobře vidět, a proto podceňujeme procesy, které se odehrávají v každé hrsti půdy či kapce vody. Ve svém úhrnu jsou obrovské. Upřímně řečeno neděsí mě vymírání ledních medvědů (je jich víc a jsou stále drzejší), ale narušené vztahy mezi desítkami tisíc navzájem vyladěných druhů mikroorganismů v půdě a v moři.

Adekvátní výzdoba předzahrádky v Detroitu.

Destruktivní a konstruktivní antropocén

Paul Crutzen uvádí mezi předchůdci pojmu antropocén zejména George Perkinse Marshe a Antonia Stoppaniho. Záleží na způsobu čtení, zda se v jejich knihách soustředíme na „člověka nepřítele“ (to je i název knihy z roku 1924 Jana Svatopluka Procházky), anebo na konstruktivní návrhy, co se s danou záležitostí dá dělat, tedy skrze „tragédii přírody“ se posunout ke katarzi světa, smím-li použít tak velká slova. Co na to předchůdci antropocenního myšlení? Je to téma na celou, poměrně optimistickou knihu o lidech, kteří měli rádi divočinu, ale i člověka a jeho kulturu a snažili se obojí spojit.

V omezeném rozsahu této knihy je možné zmínit jen několik základních jmen, přičemž zejména ruskou literaturu k tomuto tématu z let zhruba 1890–1926, kdy vyšla Vernadského Biosféra, známe jen povrchně. Ruská „stopa“ reprezentovaná zpočátku díly náboženských filozofů a někdy i mystiků a apokalyptiků, jako byl Nikolaj Berďajev (Nový středověk: Úvaha o osudu Ruska a Evropy, 1924; česky 2004), Pavel Florenskij, Vladimír Solovjov, a později sociologem Pitirimem Sorokinem (Krize našeho věku, 1941; česky 1948) vedla či vede k porozumění sekulárních, několik desítek let trvajících emočních, ekonomických a politických cyklů popisovaných současným vlivným historikem Petrem Turchinem (Secular Cycles, společně s S. Nefedovem, 2009). Význam těchto děl spočívá v pokusu na základě systematických víc než století trvajících výzkumů definovat novou dobu, nový dějinný cyklus, tedy jakýsi sociologický či filozofický antropocén.

Náš hrdina Humboldt

Jsem přesvědčen, že kdybychom šli do hloubky, musíme počátek antropocenního myšlení posunout do našeho středoevropského prostoru k Alexandru von Humboldtovi (1769–1859) jako citlivému vědci a Johannu Wolfgangu Goethovi jako vědecky uvažujícímu básníkovi. Humboldt zůstal viditelný jako jméno, ale mnohé jeho myšlenky jsou dnes tak základní a samozřejmé, že jméno zastínilo dílo. Jenže v roce 1917, když Amerika vstoupila do války, byla v Clevelandu vystrojena velká hranice, na níž byly páleny německé knihy, a v Cincinnati byla veškerá literatura německých spisovatelů odstraněna z veřejné knihovny. Po druhé světové válce zvítězila anglosaská věda nad promyšlenější biologií německou, ale i nad ruskou, o kterou se už kvůli azbuce téměř nikdo až zhruba do roku 2000 příliš nestaral. Když se řekne Prusko, ještě dnes všichni myslí na válku, a ne na kulturu. I britská královská rodina si změnila po první světové válce německy znějící část titulu „Saxe-Coburg“ na „Windsor“.

Humboldt studoval geologii a hornictví ve Freibergu, ale také jej zajímala botanika, anatomie a zejména cestování. Podobně jako romantický básník Novalis se stal báňským inspektorem, ale zaměstnání nevykonával. Nepodařilo se mu připojit k Bonapartovu egyptskému tažení, ale uspěl v něčem ještě lepším – odjel do Venezuely a procestoval velký kus Jižní Ameriky. Pozdější soukromá korespondence mezi Humboldtem a Charlesem Darwinem ukazuje, že bez tohoto Humboldtova cestovatelského příkladu by se Darwin nenalodil na cestu kolem světa na lodi Beagle a podle svých vlastních slov by nenapsal O původu druhů. Humboldt na oplátku chválil dlouhou báseň Charlesova dědečka Erasma Darwina The Loves of the Plants (Lásky rostlin). Erasmus Darwin kromě jiného jako první na Západě navrhl raketový motor a díky tomu se dostal do současné sci-fi literatury a komiksu.

Na Orinoku Humboldt se společníkem A. Bonplandem objevili elektrické úhoře, což je po nebezpečných osobních experimentech, při nichž zahynulo několik koní, donutilo přemýšlet o elektřině. Humboldt posléze vystoupil nejvýš z lidí své doby – na Chimborazo (5 878 m). Vzbudil pozornost amerického prezidenta Thomase Jeffersona, který sám měl přírodovědné zájmy – poblíž rovníku našel stoličku mamuta. Následovalo pozvání do Bílého domu a další severoamerická expedice. V Americe Humboldt finančně vypomohl mladému vědci Louisi Agassizovi (1897–1873), který později jako první rozeznal velkou ledovou dobu, při níž byla část severní polokoule pokryta rozsáhlým ledovým štítem.

Na americké cestě Humboldt položil základy biogeografie, fyzické geografie a meteorologie, protože jej jako prvního napadlo spojit místa se stejnou teplotou liniemi – izotermami, což je dodnes základní meteorologická technika. Všiml si, že zemský magnetismus směrem k pólům slábne. Popsal nejenom nové druhy rostlin, ale zejména si všímal jejich vazby na prostředí. V roce 1845 přikročil k filozofické a přírodovědné syntéze mnoha údajů sebraných i na další, tentokrát ruské expedici. Původně chtěl knihu nazvat Gäa (jak nezávisle napadlo Jamesa Lovelocka s jeho „teorií Gaia“ o 150 let později), ale přiklonil se k titulu Kosmos.

Andrea Wulfová, která sepsala poutavou monografii o Humboldtovi Vynález přírody: Dobrodružství zapomenutého objevitele Alexandera von Humboldta (2015, česky 2017) upozorňuje, že Humboldt byl první, který si všiml vlivu člověka na klima a varoval, že lidská činnost může mít nepředvídatelné následky. Popsal malý hydrologický cyklus a ukázal, jak les odparem vody ochlazuje své prostředí. Varoval před odlesněním a erozí, kterou pozoroval na plantážích ve Venezuele. Byl jedním z prvních, kdo přírodu vnímal jako celek, jako tkáň či síť života. Jeho knihy měl Charles Darwin na lodi Beagle i George Perkins Marsh ve svém domku v Piobesi u Turína, kde sepisoval Man and Nature (Člověk a příroda, 1864). Humboldt docházel do okruhu Goetha a Schillera, ale také angličtí romantici William Wordsworth a Samuel Taylor Coleridge přebírali jeho postoje k přírodě. Zásadním způsobem ovlivnil výtvarníka a evolučního biologa Ernsta Haeckela, který napsal, že věda, kterou se Humboldt zabýval, by se měla jmenovat ekologie.

Haeckelovu knihu o Darwinově vývoji druhů ve své době přečetlo víc lidí než dílo samotného Darwina a Haeckelovy kresby planktonu, zejména radiolarií, ovlivnily secesní malířství i třeba vázy od Tiffaniho. Odkazuje se na něj H. D. Thoreau, ale zejména hlavní propagátor americké divočiny – John Muir. V české tradici by nejspíš Humboldtovu pojetí přírody odpovídaly anonymně vydané zápisky J. E. Purkyněho Útržky ze zápisků zemřelého přírodovědce z roku 1847–1849. Ve filmu Anthropocene, the Age of Mankind hovoří Andrea Wulfová společně s francouzským filozofem Brunem Latourem. Zdůrazňuje, že pro Humboldta byla příroda vždy souborem velice přesných měření, vozil s sebou celé kufry přístrojů, ale také pocitů a emocí, protože jenom ty mluví k srdci. Goethe je ve své oblasti stejně pravdivý jako údaje na teploměru. Humboldtův Kosmos je zjednodušeně řečeno biosféra a geosféra propojená tisíci vztahy mezi sebou i tím, co bylo později nazváno noosférou. Humboldt psal o přírodě jako o harmonické spolupráci různých sil, o jednotě všech životních sil v přírodě i o tom, že „příroda je odrazem celku“.

Kosmická žena, jejíž vlasy se podobají indiánské čelence. Peří na čelence mělo indiány spojovat s bytostmi oblohy. Nejvíc ceněn byl orel, který létá nebesům nejblíž.

Myslím, že Humboldtův odkaz teprve přinese své největší plody v okamžiku, kdy věda rozezná, že samotná vědecká fakta nejsou příliš schopna změnit myšlení lidí, ale že ochrana země a ovzduší je rovněž záležitostí umění a nadosobních hodnot, jako je soucit. Možná se jednou vrátíme do dob, kdy existovaly akademie věd a umění.

George Perkins Marsh: o Zemi proměněné člověkem

Americký lingvista a profesionální diplomat G. P. Marsh (1801–1882) pocházel z poměrně bohaté rodiny ve Vermontu. Věnoval se studiu filologie, sám mluvil zhruba dvaceti evropskými jazyky. Nejprve sloužil jako diplomat v Osmanské říši a později v Řecku, kde všechny udivoval znalostí právních dokumentů, ústavy a historických pramenů. Vrátil se do Vermontu, kde pracoval na legislativě týkající se železnic a chovu ryb. Abraham Lincoln jej požádal, aby zastupoval americkou vládu v Itálii, kde nakonec sloužil celých 21 let. V roce 1864 publikoval knihu Man and Nature (Člověk a příroda) s podtitulem „Země proměněná činností člověka“. Kromě toho napsal anglickou gramatiku a zabýval se skandinávskými jazyky. Kniha se téměř okamžitě stala a až do konce století zůstala americkou ochranářskou klasikou, podle níž se řídily nejenom lesní správy, ale i správy povodí.

Pro Marshe je příznačné, že se narodil ve Woodstocku a mládí prožil v lesích. Kombinuje v sobě yankeeovskou praktičnost a zároveň má kontakty na americké transcendentalisty. Obdivem k lesům pomáhal s ustanovením Dne stromů (Arbor Day) a založením národního parku Adirondack. V jeho dobách bylo asi 90 % státu zalesněno, ale zejména výroba potaše (uhličitan draselný, který se získává z popela a používá jako tavidlo při výrobě skla) zničila obrovské plochy amerických lesů. Marsh na vlastní oči viděl, jak po odlesnění nastupuje eroze, zanáší říční koryta, ta se změlčují a v nivách zahlcených sedimenty začínají meandrovat. Psal o nich jazykem dnešních ekologických učebnic: „Lesy slouží jako zásobárny vody a vyrovnávají vlhkost. Ve vlhkých obdobích rozložené listy a houbovité dřevo pohlcuje velké množství vláhy, ale pak v suché době vlhkost vrací v podobě vodní páry anebo pramenů. Les tak zastavují náhlé srážky a zabraňují letnímu vysychání… Změny, které se ve fyzické geografii Vermontu odehrály již během života jedné generace, jsou příliš nápadné, než aby unikly pozornosti pozorovatele či muže ve středním věku, který se vrátil na místa svého mládí. Dívá se pak na jinou krajinu […] a vidí, že znaky lidského pokroku jsou smíšeny s neprozřetelným plýtváním. Holé a pusté kopce, suchá koryta potoků, rokle vyryté přívalovými srážkami, řeky více meandrují a vzdálenost mezi jejich oblouky jsou kratší a proud širší…“

Snad tomu nebude odpovídat popis české a moravské krajiny po kůrovcové kalamitě. Marsh v Itálii a na Blízkém východě pozoroval tentýž obrázek, jen s tím rozdílem, že k odlesnění a obrovské erozi došlo ve Středomoří v antice či už v době bronzové. Později jako diplomat hodně cestoval po Blízkém východě a Arábii, kde si tak zamiloval velbloudy, že jich v roce 1856 nechal 74 naložit a poslat do Texasu, kde – jak doufal – pomohou v místních válkách. Ukázalo se však, že Američané si zvykli na koně a s velbloudy, kteří vyžadují jinou mentalitu, nechtěli nic mít. Škoda, filmy z Divokého západu mohly vypadat úplně jinak.

Neposlušný kněz Antonio Stoppani

G. P. Marsh žil v Itálii, v zemi intenzivně přetvářené člověkem již od pravěku. Čerpal z ní celou řadu poznatků, a tak není divu, že jeho monografie byla záhy přeložena do italštiny, kde ovlivnila kněze-paleontologa Antonia Stoppaniho (1824–1891). Marsh napsal, že Stoppani jde ještě dál než on a navrhuje označit současnou dobu jako „Anthropozoic Era“. Kdyby nebylo Paula Crutzena, pozoruhodný Stoppani by byl dnes již zapomenut. Stoppaniho povahu charakterizuje dění roku 1848, kdy během rakouského obležení Milána osobně bojoval na barikádách a zároveň vyvíjel fantastické „aerostaty“ – zřejmě poštovní balóny, které chtěl vypouštět přímo z budovy katolického semináře a komunikovat tak s dalšími italskými městy. Účastnil se bitvy u Navary a vzápětí byl ze semináře vyhozen. Poté se s takovým zaujetím věnoval geologii, že se stal předsedou italské Geologické společnosti a průkopníkem horolezectví, což jej vyneslo do čela nově založeného klubu Alpino Italiana.

V roce 1873 vydal knihu Corso di geologia, ve které navrhl vymezit antropozoickou éru. Ve stejném roce označil švýcarský geolog Eugène Renevier svou dobu jako „période anthropique“. Mohli bychom klidně říct, že antropocén jako geologický pojem vznikl mezi lety 1864–1873, ale historický kontext této doby je velmi odlišný od současnosti. Po roce 1860 vrcholí druhá vlna průmyslové revoluce a evropské státy jsou již spojené sítí železnic. Města rostou, ale rovněž venkov je přelidněný. Evropané nejenom cítí, ale přímo vidí, že jejich svět se mění, a reagují na to směsicí optimistických, pokrokářských názorů i hlubokými obavami, jaké vyčteme například z kritik F. X. Šaldy.

Stoppani přejímá názory praktického Američana Marshe, který píše, že „nejprve musíme pochopit, co se děje, co se světem vlastně děláme“. Základním bodem obratu se v environmentálně zničené Itálii té doby stává Marshova myšlenka, že obnova krajiny je důležitější než její ochrana. Italské správy povodí a lesní závody na ni reagují akcemi směřujícími hlavně k obnovení lesů. Nedivil bych se, kdyby zalesnění Řípu vycházelo právě z tohoto druhu myšlení. Potíže se zalesňováním Českomoravské vysočiny ostatně popisuje potomek svobodných myslivců Jiří Frejka v knize Outěchovice (1942). Lesní specialisté vyzbrojení Marshovou monografií vyráželi do poničených svahů Hindukúše, Himaláje či Nového Zélandu. Marsh knihu stále zdokonaloval. Třetí vydání vyšlo těsně před rozhodnutím Theodora Roosevelta založit Výbor pro ochranu přírody. V roce 1924 knihu objevil Lewis Mumford a opět byla čtena během amerických prachových bouří (Dust Bowl), jejichž bídu beletristicky v roce 1939 popsal John Steinbeck v Hroznech hněvu. V roce 1970 již byla Marshova monografie v Americe považována za první klasické dílo moderního ochranářství.

Folklorní afroamerické dveře se nepodobají slováckému žudru, ale i tak jsou živé a kreativní; Oyamali Dabls, Detroit.

Byla brána kreativně jako návod k obnově a udržitelnému managementu krajiny, zatímco dnes ji vnímáme víc katastroficky. Jenže při čtení původních Marshových i Stoppaniho textů kromě obav z proměny světa nalézáme také nadšení z toho, co člověk dokázal a jak proměnil svět. Často ani nevíme, zda čteme lamentaci nad zničeným světem, anebo obdiv k síle člověka. Stoppani píše: „Jsme teprve na počátku nové éry, ale jak výrazná je stopa člověka! Člověk ovládá Zemi jen krátkou dobu, ale kolik geologických jevů nemá svůj původ v telurických silách, atmosféře, vodách či organismech, ale v intelektu člověka, v jeho pronikavé a mocné vůli…“ Ale také se ptá: „Co se stane, až bude Evropa přetvořena jako Anglie a celý svět jako Evropa? Ani moře neunikne nadvládě člověka… A stejně tak člověk proniká do atmosféry, […] vše je změněno, vše dýchá silou lidské inteligence.“ Z tohoto pohledu Marshovo a Stoppaniho dílo sice uvažuje o pronikavém a místy ničivém vlivu člověka, ale asi není předchůdcem Crutzenova kritického pojetí antropocénu jako doby, kdy lidstvo ohrozilo samo sebe.

Biosféra Franze Suesse

Základní složky světa označujeme jako sféry. Hovoříme proto o geosféře či častěji o litosféře jako o geologickém základu Země, dále o hydrosféře a atmosféře. Tyto sféry jsou propojeny biogeochemickými cykly, které vycházejí z biosféry a snad zastřešeny nevažitelnou a ani jinak neměřitelnou noosférou. Slovo „biosféra“ poprvé použil rakouský geolog s úzkými vazbami na Prahu a Český masiv – Franz Suess (1831–1914). Suess měl podobnou smůlu jako Humboldt, a to nejenom proto, že pocházel z německy mluvícího prostředí, ale i jeho dílo je obrovské až k nepřečtení. Pro oba autory je typické, že v poměrně detailních regionálních popisech se najednou objeví několik brilantních obecných vět, které se proto v moři běžných faktů ztratí. Suess je autorem termínu „moldanubikum“, dodnes živého označení žulového a rulového horstva mezi Vltavou (Moldau) a Dunajem (Donau).

Do světové geologie se zapsal poprvé použitými slovy Gondwana a Tethys. Gondwana je obrovský kontinent, jehož rozlámáním a oddálením vznikla dnešní Afrika, Jižní Amerika, Antarktida, Austrálie a jádra dalších velkých celků včetně Iberie a střední Evropy. Tethys je zjednodušeně řečeno oceán, který ležel mezi dnešní Indií a zhruba Španělskem. Sedimenty tohoto oceánu byly zmáčknuty mezi kontinentální desky a na jejich místě vznikl pás hor od Himaláje, přes Hindukúš, Pamír, Kavkaz až k Alpám a Pyrenejím.

Suess se sice narodil v Londýně, ale rodina přesídlila nejprve do Prahy a později do Vídně. Jeho matka Eleonore Zaekauer byla dcerou pražského bankéře. Do Prahy do domu svého dědečka se Suess na čas vrátil po roce 1848 proto, aby se uklidil z dohledu vídeňských úřadů vyšetřujících revoluční studenty. Po nějaké době se opět odebral do Vídně, kde se nakonec prosadil jako geolog. Zabýval se zejména vznikem Alp, ale také hodně cestoval. Dva velké projekty mu zajistily vděčnost obyvatel Vídně.

Ve zmaru Detroitu nelze přehlédnout novou silnou kreativitu; jiný plot pana Dablse, Detroit.

Vídeň dlouho neměla dobrý zdroj pitné vody, takže epidemie zejména tyfu zde byly běžné. Mezi padesáti návrhy na zlepšení situace vyhrál Suessův odvážný projekt inspirovaný antickými akvadukty, a to přivést vodu samospádem z 90 km vzdálených alpských pramenů. Počet úmrtí na tyfoidní horečku poté klesl na čtvrtinu (z 34 na 9 úmrtí na tisíc obyvatel). Suess tak zachránil stovky životů. Kromě toho Vídeň trpěla povodněmi, takže Suess navrhl vybudovat Dunajský kanál, který by obešel město. Na tento nápad přišel při slavnosti otevření Suezského kanálu v Egyptě, kde angažoval stavbyvedoucího odpovědného za kanál a přivedl jej do Vídně. Stavba byla za pomoci architekta Otto Wagnera v letech 1870–1875 hotova za pět let!

Přibližně ve stejné době Suess zavedl pojmy litosféra, hydrosféra a biosféra, a to v knize o původu Alp Die Entstehung der Alpen z roku 1875. Suess tyto pojmy nijak dál nerozpracovával, ale používal je znovu a znovu, a to zejména ve svém nejslavnějším díle Das Antlitz der Erde (Tvář Země, od roku 1883), které bylo přeloženo do francouzštiny a angličtiny, a odtud se staly běžně užívanými termíny. Tvář Země zásadním způsobem ovlivnila všechny české učebnice geologie včetně záslužného díla Radima Kettnera. V poslední době se ukazuje, že slovo biosféra použil již v roce 1802 Jean-Baptiste Lamarck v knize Hydrogéologie, ale z obecného povědomí se vytratilo, zatímco Suessův koncept se dál rozvinul. Lamarck však jako jeden z prvních v této knize použil v moderním smyslu slovo „biologie“.

I Suess má své předchůdce, jako byl kolega paleontolog Melchior Neumayr (1845–1890), který si dopisoval si s Darwinem a v jehož díle o životě zvířat také nalézáme stopy antropocenního myšlení. Světové války způsobily i v Čechách odklon od německy psané literatury, takže i Suess donedávna představoval spíše jméno v učebnici, než aby byl skutečně znám. Dalším podobným, byť menším zapomenutým rakousko-uherským badatelem byl rodák z Kynžvartu Adolf Schmidl (1802–1863), jenž je považován za otce speleologie, kterou interdisciplinárně definoval jako nauku o všech aspektech jeskynního prostředí. Podstatné je, že v uvažování přírodovědců typu Suesse či Schmidla nalézáme systémový přístup ke světu, který je blízký fenomenologii s její snahou promýšlet předmět ze všech možných stran a souvislostí. Z hlediska „druhého života“ v českém prostředí zanechal obrovskou, živou stopu pražský cizinec Joachim Barrande, ale jeho mladší druh Franz Suess by byl nejspíš zapomenut, kdybychom se právě v antropocénu neptali, co je biosféra a jakým způsobem udržuje přijatelné zemské prostředí. Oceány totiž váží nejméně třetinu lidmi uvolněného oxidu uhličitého.

Vernadskij, Stalin a kosmos

V ruské tradici je význam geochemika a filozofa V. I. Vernadského (1863–1945) někdy srovnáván s mineralogem a básníkem M. V. Lomosovem, který jako první upozornil na atmosféru Venuše, či chemikem D. I. Mendělejevem. Často si připomínáme pobyt Alberta Einsteina v Praze, ale málokdy Vernadského, který se naučil česky natolik, že byl schopen rozumět psanému slovu. V červnu roku 1922 pronesl na Karlově univerzitě přednášku „O chemickém složení živé hmoty v souvislosti s chemií kůry zemské“. Přátelil se s mineralogem Františkem Slavíkem a dalšími českými vědci. Z Prahy odjížděl do Paříže, kde přednášel na Sorbonně na téma geochemie. Výsledkem byla vlivná monografie La Géochimie z roku 1924 o dva roky později následovaná úvahami o biosféře.

Ani Vernadského život se nedá stručně shrnout. Po roce 1918 se stal jedním z tvůrců elektrifikace Ruska. Intenzivně se zabýval radioaktivitou, a to v době, kdy měl tento výzkum jen teoretický význam. Už v roce 1910 konstatoval, že člověk vstoupil do nového nukleárního věku. Na základě těchto aktivit jej Stalin na počátku druhé světové války pověřil funkcí hlavního poradce sovětského jaderného programu. V roce 1943 dostal od svého syna historika George Vernadského, profesora na Yale, který emigroval do USA, výstřižek z New York Times, který se zabýval americkým nukleárním programem s ručně připsanou poznámkou: „Neopozděte se!“

Již ve 20. letech si Vernadskij uvědomil vliv oxidu uhličitého na teplotu Země a jako jeden z prvních pojal myšlenku, že biosféra je schopna ovlivňovat geochemické toky prvků, a tím měnit tvář Země. Stal se zakladatelem biogeochemie, tedy toho klíčového oboru, který studuje toky látek mezi Zemí, atmosférou a živými organismy včetně člověka. Pokud dnes hovoříme o globálním oteplování nebo o eutrofizaci prostředí – tedy o základních procesech v antropocénu – pak stojíme na Vernadského teoretických základech. V současnosti je znám hlavně jako člověk, který navrhl, že evoluce se odehrává ve třech stadiích od geosféry, přes biosféru do noosféry. Tento pojem se u něj celý život vyvíjel, ale snad si jej můžeme představit jako proud vědomí, který stále víc ovlivňuje geologický a biologický život planety. Zřejmě nejblíž pozdnímu Vernadskému pojetí by bylo „planetární vědomí“.

Mnoho jeho filozofického uvažování vychází ze dvou základních předpokladů. Christiaan Huygens, autor knihy Cosmotheoros (1698) předpokládal, že život neexistuje jen na Zemi, ale všude ve vesmíru. Renesanční florentský učenec Francesco Redi řekl: „Všechen život pochází ze života.“ Vernadskij proto nepotřebuje ani Stvořitele, ale ani evoluci života syntézou anorganických látek v pozemském prostředí. Ani kreacionisti ani tradiční evolucionisti by z něj radost neměli. Ve 40. letech byl Vernadskij z bezpečnostních důvodů i s jaderným programem odsunut do Kazachstánu. Tváří v tvář válečné situaci jeho myšlením prostupuje víra v kosmos, jeho síly i směřování. Vrací se ke zpěvu stvoření v indickém Rgvédu a cituje slova hinduistického učitele svámího Vivékánandy, jehož knihy ovlivnily i české prvorepublikové mystiky a buddhisty. Nepotřebuje Boha, ale víru v to, že vesmír je živý a vyvíjí se.

V roce 1943 při oslavě svých osmdesátin Vernadskij získal vysoké vyznamenání – Stalinovu cenu a s ní 200 tisíc rublů, z nichž polovinu, jak bylo zvykem, vrátil. Stalinovi napsal osobní dopis: „Drahý Josife Vissarionoviči, žádám, aby 100 tisíc rublů ceny pojmenované po tobě bylo využito na obranné účely, tam, kde to je zapotřebí. Naše kauza je správná a v současné době sama od sebe probíhá společně s počátkem noosféry, novým stavem sféry života – biosféry. Je základem historického procesu, ve kterém se lidská mysl stává ohromnou planetární silou. Akademik Vernadskij.“

Později v témže roce sepsal článek „Několik slov o noosféře“, jehož jednu kopii poslal do redakce Pravdy a druhou Stalinovi. K ní připsal noticku: „Drahý Josife Vissarionoviči, posílám ti text svého článku, jejž současně odesílám do redakce Pravdy a který by bylo užitečné zveřejnit, protože rozeznávám spontánní přírodní proces, který zajistí naše zásadní vítězství v této světové válce. Borovoje, 27. července 1943, V. Vernadskij.“ Článek se v Pravdě nikdy neobjevil a ani nevíme, zda Vernadského dopis Stalin v této pro Rusko kritické době skutečně dostal.

Domnívám se, že z hlediska antropocénu stojí V. I. Vernadskij u jeho měřitelných, vědeckých počátků tím, že formuloval význam biogeochemických cyklů a považoval člověka za geologickou sílu. Naproti tomu jeho hypotéza noosféry spadá spíš do té zvláštní oblasti, jakési racionální metafyziky či mystiky bez Boha, kde se opakovaně setkáváme se jmény Henri Bergson (za kterým Vernadskij v Paříži zacházel), svámí Vivékánanda, či dokonce básník Paul Valéry. Někde v duchovním pozadí celé ruské generace konce 19. století však stojí Dostojevského „Velký inkvizitor“. Z mnoha velkých jmen uvedených v této stati patří V. I. Vernadskij a Alexander von Humboldt k těm úplně největším.

Detroit není město, ale situace. Na bývalé sovětské protiraketové základně v Bratronicích na Kladensku je různý suburbánní odpad využit podobným způsobem jako v Detroitu, a dokonce i zacházení se slovy má rapovou pádnost.

Jezuita, internet a šílený kulturní maelström

Pierre Teilhard de Chardin (1881–1955) byl svázán přísnými regulemi jezuitské společnosti, takže jeho hlavní dílo Le Phénomène humain (Vesmír a lidstvo, česky 1990) mohlo vyjít až po jeho smrti a teprve nedávno se začala objevovat necenzurovaná znění jeho děl. Je to skoro typické. Mnoho heretiků se po smrti stává otci zakladateli a tentýž druh lidí, který jim kdysi ztrpčoval život, je začíná oslavovat. Většinou to je spravedlivé, protože dobrého heretika odpor nadřízených posílí a neuvrhne jej do pokušení slávy.

Teilhard de Chardin byl podobně jako další jezuité i paleontologem, zabýval se vývojem lidstva a věřil, že svět směřuje nejprve do období lidského poznávání – noosféry – a později do náboženské oblasti „kristosféry“. Teilhard de Chardin byl zpočátku praktický geolog. Doktorát obhájil prací na téma „Stratigrafie třetihorních savců“. Účastnil paleontologických a archeologických expedic, které vedly k objevu člověka čínského – sinantropa. Jedno z jeho hlavních celoživotních témat, se týkalo evoluce. Z vlastních výzkumů viděl, že darwinovská evoluce v přírodě funguje, ale zajímalo jej, kam může směřovat duchovní vývoj lidstva. Teilhard de Chardin v Paříži navštěvoval přednášky Vernadského, který se v té době zabýval evolucí biochemického prostředí.

Není úplně jasné, kde vznikl termín noosféra (νοῦς je řecky mysl, rozum, intelekt), ale kolem roku 1924 se začíná objevovat v okruhu lidí kolem Vernadského a Teilharda de Chardin. Možná je jeho skutečným autorem matematik Édouard Le Roy. Vernadskij si vzal jako základ Suessovu biosféru a pochopil, že existuje něco jako síť života, jejímž výsledkem jsou měřitelné toky geochemických složek. Uvědomil si, že biosféra se vyvíjí a tím se tyto toky mění. Jako příklad můžeme uvést např. karbonský prales, který do uhlí váže obrovské množství uhlíku, síry, kadmia a dalších prvků, anebo korálové útesy vytvářející karbonátová tělesa. Biosféra zde jasně představuje pokračování vývoje litosféry jako horninového podloží. Život se stává geologickou silou, jak později napsal Peter Westbroek v knize Život jako geologická síla.

Biologický vývoj dospěl ke vzniku člověka a jeho vědomí. Objevily se nové technologie a s nimi velká civilizační díla, jako jsou přehrady, města či uhelné doly. Ale noosféra nebyla v pojetí hluboce uvažujícího Vernadského tak jednoduchá. Už velmi záhy se zabýval radioaktivitou jako silou, která není vidět, ale má měřitelný vliv na hmotu, což se projeví třeba zčernáním filmu v blízkosti radioaktivního zářiče. Nositelem noosféry by tedy mohlo být nějaké fyzikální pole podobné radioaktivnímu záření. Teilhardu de Chardin jako náboženskému filozofovi se však jednalo o duchovní kosmos. Ten je sice založen na hmotných základech, ale jedná se o „svatou hmotu“, protože umožňuje pohyb od zla k dobru.

Byl přesvědčen, že právě procházíme kritickou singularitou (La Vision du passé), která nás dovádí do jiné epochy. Singularita je nějaký jedinečný proces, který zde dříve nebyl a taky už se nikdy nebude opakovat. Lidé, kteří žijí v této době, jsou dědici znalostí nashromážděných za celá staletí, ale také musí volit mezi věrností životu a zlem. V životě společnosti se však objevují vnitřní zápasy jednotlivce i celé společnosti a tím i okamžiky náhlé proměny. Teilhard de Chardin prohlásil, že nestojíme jenom na hranici dvou civilizací, ale dvou epoch.

„V hlubokém a obecném zmatení, kde nalezneme světlo, díky kterému spatříme a získáme sílu světlo následovat? Jenom tím způsobem, že jasně a realisticky uvidíme velkou příčinu, ze které pochází pokušení vlastní nezávislosti.“ Jde ještě dále a navrhuje, že zvířata a rostliny vytvářejí společně se Zemí obrovskou, živou telurickou entitu, která se obtížně popisuje, ale je založena na určitých fyzikálních vlastnostech. Předpokládá, že tato entita má nějaký biosférický evoluční střed, a že bychom tedy se světem měli zacházet jen „pod znamením radostné jednoty“. Cítí rostoucí přitažlivost ke středu vědomí.

Teilhard de Chardin se domníval, že dalším evolučním cílem je vzájemné propojení lidstva mezi sebou a rovněž mezi člověkem a přírodou. Myslím, že by internet nevnímal jako informační či sociální technologii, případně jako zneklidňující zdroj „fake news“, ale jako další nezbytné evoluční stadium. Jako by si evoluce sama našla způsob, jak se posunout od biosféry k noosféře. Internet je možná mnohem víc přírodní fenomén, než si dnes dokážeme pomyslet. Současní teoretici kyberprostoru se někdy hlásí k noosféře jako ke svému filozofickému předchůdci. Teilhard de Chardin zdůrazňuje, že biologická a kulturní evoluce jedno jsou. Dá se o nich hovořit jako o kontinuu vyššího řádu. Přesto jsme chyceni v absurdním kulturním maelströmu (maelstöm je obrovský mořský vír), který nás rozkládá. Musíme si v něm prorazit vlastní cestu a to by mohl být začátek úplně nové epochy.

Z jeho pohledu na svět, přírodu a lidstvo vyplývají spíš optimistické závěry. Svět má smysl a někam směřuje. Na internet a sociální sítě sice můžeme nadávat, ale co my víme, kam se posunou za dalších dvacet či více let? Jsme ve stadiu trilobitů, kteří si jako ochranu před predátory musí vyvinout ostny a krunýře. Zatím nám ještě nenarostly, a tak víc vnímáme rizikové stránky globalizovaného světa. Možná že to nejlepší nás teprve čeká. Lidé jako Greta Thunbergová a fenomény jako australské požáry nám snad mají připomínat, že kolem nás je široký svět přírody včetně mořského planktonu a půdních mikroorganismů, který bychom měli poznat a nechat žít. Opatrný skeptik ve mně však zároveň namítá, že 20. století bylo americkým stoletím a mohlo se jím stát jen díky tomu, že USA se po občanské válce dokázaly protavit a vnitřně srůst. Byla by dnešní Čína světovou velmocí bez poválečných hladomorů a kulturní revoluce? Budoucnost je optimistická, ale kéž by cesta k ní byla jen kamenitá!

Noetická pole

V posledních dvaceti letech se objevila řada pokusů, jak dokázat existenci noosféry, což je téma, jakému se exaktní vědec většinou raději vyhne. Pravděpodobně nejdál zašly pokusy prováděné Deanem Radinem na Princetonské univerzitě. Experimenty jsou navrženy pomocí generátoru náhodných čísel. Dostanete velmi dlouhou číselnou řadu, ve které můžete sledovat například to, jak se minutu po minutě mění poměr lichých a sudých čísel. Občas dojde k nějaké anomálii, kterou se snažíte korelovat třeba s koncem důležitého fotbalového utkání nebo s jakoukoliv událostí, kterou sleduje a prožívá hodně lidí. Testujete přitom hypotézu, že masový prožitek způsobí změnu v proudu světového vědomí a to ovlivní generátor náhodných čísel.

Každá generace potřebuje svoji vlastní revoluci, nástěnka v Telluride. Zde to je trochu matoucí, protože město je velice drahé a elitní. Na hlavní ulici můžete potkat bobra nebo Toma Cruise a nikdo se tomu nediví. Z legrace se ptáme, kde je Tarantino? Odpovídají: „Včera odjel.“

Výsledky jsou diskutabilní, ale nad věcí nelze jen tak mávnout rukou, protože výzkumy byly či dosud jsou prováděny na významných univerzitách a pozorně sledovány grantovými institucemi, ve kterých sedí nejlepší vědci naší doby. Stačí si přečíst Radinovu knihu Noetic Universe (Vědomý vesmír), aby člověk pochopil, jaký důraz na metodiku a zpracování dat musí tento typ vědců respektovat, aby obstáli ve velmi kritickém prostředí. V populární kultuře je však myšlenka živého, vědomého vesmíru široce rozšířená. Známe ji třeba z Hvězdných válek, v nichž zničení planety způsobí zakolísání kosmického vědomí. Tvůrci Hvězdných válek čerpali z indiánské mytologie (indiáni říkali: zase nás okradli, nejdřív o zemi, pak o duchovní svět), ale vlastně se k tomu přiznali až po letech, kdy byla čtvrtá epizoda jako poděkování domorodé tradici přeložena do navažského jazyka. K tématu posvátného podzemního větru, který má různá jména a barvy, ale vytváří jednotu, se ještě vrátíme v druhé části knihy. U Navahů jsme totiž doma.

A kdybychom nechtěli jít touto exotickou cestou, ale víc klasickým způsobem, je možné si připomenout například Vergiliovy verše o včelách a světové duši: „Na těchto znacích a na těchto příkladech někteří staví tvrzení / včely že mají podíl na světové duši / a dechu éteru. Bůh totiž vším proniká zcela, / zemí i moří prostorem širým i výšinou nebes. / […] Sem zase všechno se vrací zpátky osvobozené. / Není zde pro smrt místo, leč vše se rozletí živé, / vřadí do počtu hvězd a pluje po vysokém nebi.“[1]

Česká tradice

Jakákoliv cesta „ke kořenům“ či zpětného dohledávání linie předchůdců v sobě vždy nese riziko, že si vytvoříme určité myšlenkové schéma a pak do něj dosadíme celou, uměle rekonstruovanou posloupnost badatelů a jejich myšlenek. Pravděpodobně však neuděláme velkou chybu, když budeme za české předchůdce antropocenního myšlení považovat poměrně úzkou skupinu badatelů stojících – a to již někdy po roce 1900 – na pomezí archeologie, botaniky a kvartérní geologie. Většina z nich měla vztah k ochraně přírody, protože dokázala vnímat proměnlivost lidského prostředí a obecně to, čemu se dnes říká antropogenní vlivy.

Zakladatelskou postavou by v tomto pojetí mohl být malakozoolog, archeolog a filozof Jozef Florián Babor (1872–1951), který začal s výzkumem paleolitu na Slovensku, ale zároveň byl členem třetího františkánského řádu, takže ho jeho zájmy o evoluci, předky člověka, prostředí i otázky duše tematicky přiváděly k podobným tématům jako jeho současníka, mnohem známějšího Pierra Teilharda de Chardin. Ve skromných slovenských poměrech žijící Babor sepsal první český klíč k určování měkkýšů, popsal několik nových druhů a svým přemýšlivým způsobem ovlivnil řadu následovníků, především Jaroslava Petrboka (1881–1960). Babor byl svého času tak populární, že se v Bratislavě dokonce (a scestně) uvažovalo o jeho nominaci na Nobelovu cenu.

Petrbok proslul jako svérázný badatel, který se až do svých téměř 80 let hrabal v jeskyních a ve skoro tisíci publikovaných pracích o měkkýších, archeologii, rostlinách a dalších tématech otevíral dnes běžná interdisciplinární témata. Jako malakozoolog (malakozoologie – věda o měkkýších) se hlásil k J. Baborovi, ale také silně ovlivnil Vojena Ložka. Rovněž se přátelil s Jaroslavem Haškem a ministra školství Zdeňka Nejedlého údajně oslovoval „soudruhu Koščeji Nesmrtelnej“. Petrbok podnikl řadu expedic či spíše výletů na Balkán a do Palestiny, které popsal v kdysi pověstné knize Židovská práce a mravnost z roku 1927. Dobře vnímal problémy odlesnění, eroze a obecně proměnu přírody pod vlivem člověka a jeho stád. Jeden čas pracoval jako konzervátor přírody na podobných tématech, jakými se zabývala další výrazná postava naší přírodovědy – Jan Svatopluk Procházka (1891–1933).

Procházka pocházel ze staré buditelské rodiny s kontakty ještě na Boženu Němcovou a další osobnosti této doby. Jeho tchán Josef Emler přednesl jeden z projevů při otevření nové budovy Národního muzea a pracoval v redakční radě Památek archeologických. Procházka studoval v Berlíně u botanika a ochranáře Hugo Wilhelma Conwentze, který koncem 19. století v Prusku prosazoval pojetí „přírodních památníků“ (viz slavnou monografii Die Gefährdung der Naturdenkmäler und Vorschläge zu ihrer Erhaltung, 1904). Procházka a spolu s ním tehdejší Československo měli velké štěstí, že promyšlenou německou ochranářskou strategii přímo ovlivněnou názory Alexandra von Humboldta mohli čerpat přímo od jejího německého zakladatele.

Podrobné dějiny české ochrany přírody snad budou jednou napsány, ale na počátku jejich skutečně moderního pojetí stojí právě J. S. Procházka, který byl nejenom poučen Conwentzem, ale zejména navazoval na tradici americké velkoplošné ochrany přírody, kde se vedle transcendentalistů typu R. W. Emersona, J. Muira, D. H. Thoreaua či E. T. Setona objevuje dnes opět diskutované dílo praktického Georga P. Marshe. Procházkova moderní monografie Ochrana přírody a přírodních památek, která vyšla ve dvou dílech v letech 1926 a 1927, již předjímá koncepci chráněných krajinných oblastí a národních parků. Procházka například naprosto moderně navrhoval, že v Českém krasu by měl být otevřen jeden velký lom na vápenec, aby se předešlo plošnému ničení krajiny.

Důležité je, že tato generace přírodovědců a ochranářů znala z vlastní balkánské či americké zkušenosti erozní dopad člověka na odlesněné oblasti velikosti státu Vermont či jaderského pobřeží, měla načtenou německou a americkou literaturu (Procházkovi ji posílal Aleš Hrdlička) a většinou se odborně pohybovala v holocenní interdisciplinární tematice. Z myšlenek americké ochrany divočiny, ve které se osobně angažoval například známý spisovatel westernů Zane Grey, čerpal i český tramping. Ochrana české přírody tak ve svých počátcích měla i energii „rodokapsu jiného druhu“.

Na dílo svých ve značné míře nadšených, ale občas diletantských předchůdců navazuje obrovská syntéza malakozoologa Vojena Ložka (* 1925), který položil základy moderní československé malakozoologie jako nástroje k poznání přírodních procesů v nejmladší geologické minulosti, ale jeho možná největší odkaz spočívá v poznání vývoje české a slovenské krajiny a v přístupech k její ochraně. Jako žák a spolupracovník Vojena Ložka jsem mnohokrát slýchal úvahy o „období člověka“ či o „pětihorách“, které byly velice blízké antropocénu s tím rozdílem, že se netýkaly obsahu skleníkových plynů v atmosféře, ale mnoha způsobů, jakými člověk již od pravěku měnil krajinu. Myšlenka pětihor k nám pravděpodobně přišla z Francie, protože již v roce 1941 navrhuje Bedřich Bouček v tehdy velice populární knize Geologické výlety do okolí pražského, že pro nejmladší období by se mohl používat výraz „kvintér“ nebo „aktuel“.[2]

Stěna s nápisem „světový mír“ kryje velice pečlivě opancéřované dveře.

Za podstatné považuji, že lidé jako Babor, Petrbok, Ložek, Kukla až po současnou přírodovědnou generaci se osobně znali, jezdili do terénu a na místě si na odkrytých profilech vyměňovali a občas dosud vyměňují poznatky o holocenních proměnách krajiny. V tomto stručném přehledu předchůdců antropocenního myšlení nelze opominout další z významných osobností – botanika a kulturního antropologa Vladimíra Úlehlu (1881–1947). Byl to mnohostranný člověk se zájmem o fyziologii rostlin, ale i lidovou hudbu a folklórní sběry zejména na Horňácku. V letech 1924–1926 pobýval v aridních oblastech Jihozápadu USA. Celosvětově proslul časosběrnými záběry rostlin. Dodnes živé jsou jeho folklórní úvahy (Duše lidu, 1949). Současný či nadčasový význam má jeho pozdní kniha Napojme prameny: O utrpení našich lesů (1947), která vznikla přepisem jeho rozhlasových pořadů po suchu roku 1946. Úlehla studoval zejména lesy Podkarpatské Rusi před a po jejich zničení během druhé světové války. Podobně jako G. P. Marsh a další badatelé popisuje, co se stane při rychlém odlesnění krajiny a jaký to má vliv na hydrologický režim oblasti. Na základě těchto poznatků se s velkým předstihem vyjadřuje i k vysušování jižní Moravy, které se právě v těchto suchých a kůrovcových letech stává tak naléhavým problémem.

V roce 1952 začal vycházet časopis Anthropozoikum. Jedná se o jedenáct ročníků velkého formátu. Hlavními editory a vědeckými redaktory byl archeolog Jaroslav Böhm a geolog Karel Žebera. Sborník vydával společně Státní archeologický ústav v Praze a Ústřední ústav geologický v Přírodovědeckém nakladatelství, což je podivuhodný pokus o syntézu příbuzných oborů. Přestože se název „antropozoikum“ vnějškově podobá antropocénu, je náplň sborníku spíš praktická a odborná. Antropozoikum bylo prostě bráno jako synonymum pro čtvrtohory a nemělo onu současnou naléhavost environmentální krize. V úvodu k edici hovoří Karel Žebera o přetváření přírody podle jejích zákonitostí a užitečnosti oboru při stavbě sídlišť a komunikací. Antropolog Emanuel Vlček téma obohatil výzkumy zbytků paleolitického člověka. Údajně k němu byl přizván, když J. Petrbok vyhrožoval, že výlitek lebky z Gánovců pošle do Sovětského svazu, pokud mu Ložek „nepřivede nějakýho vola“, který by nález zpracoval. V roce 1963 sborník změnil formát a mírně modernizoval název – Antropozoikum. Do roku 2006 vyšlo dalších 26 čísel. Celek dnes představuje vynikající knihovnu starších prací z oboru čtvrtohorní geologie, a to na rozsáhlých, dnes většinou zaniklých profilech, jaké existovaly v mnoha místních cihelnách.

„LOVE“, toužíme po tom, čeho se nám nedostává, ale možná jen zaříkáváme agresivní skutečnost; Detroit.

Nepochybuji o tom, že kdybychom dnes pročetli všechny ročníky časopisu Živa, Příroda, Věda přírodní a Vesmír, které díky tomu, že část příspěvků má charakter vědecké odborné eseje, nejlépe zrcadlí úvahy své doby, nalezli bychom několik dalších z hlediska pojmu antropocén důležitých přírodovědných autorů. Botanik Emil Hadač (1914–2003) se zabýval pojmy jako „ohrožená příroda“ či antropocenóza. Pedolog, propagátor meliorací a kdysi mocný muž československého zemědělství akademik Karel Kudrna (1914–2004) byl hlavním editorem obsáhlé monografie Biosféra a lidstvo (1988), jejíž název se přímo hlásí k Vernadskému a zejména k „otci pedologie“ V. V. Dokučajevovi, který byl učitelem takových osobností jako I. P. Pavlov či právě V. I. Vernadskij.

V samotné povaze půdy či pedosféry je totiž obsažena poloha mezi horninou – litosférou, z níž půda vzniká, a atmosférou, vodou a životem, díky nimž vzniká. Jakákoliv úvaha o půdě má podobně jako u atmosféry systémový a někdy i holistický náboj. V člověkem obdělávané půdě bývá něco transcendentálního a hlubinně náboženského. Tento motiv zejména v ruské duši odpozoroval N. Berďajev v eseji „Nový středověk“. Z čistě vědeckého hlediska pedosféra zásadním způsobem ovlivňuje biogeochemické cykly zejména uhlíku, reaktivního dusíku a fosforu. Současné změny půdního složení ilustrují koncepci antropocénu jak z geochemické, tak i duchovní pozice.

Při přednášce o kořenech světového i českého antropocenního myšlení jsem zaslechl poznámku, že se jedná o pořádnou sbírku „cimrmanů“. A skutečně – jsme překvapeni velkým množstvím velice zajímavých, vzdělaných, barvitých individualit, jejichž nemalé úsilí bylo soustředěno „dovnitř“, ne k nějaké vnější produktivitě. Výsledkem bohatého vnitřního života však nakonec byla dlouhá řada článků a knih. U několika z nich se pohybuje zhruba kolem tisícovky, což je zřejmě nějaká magická životní hranice. Zároveň máme pocit, že „dnes se již takoví lidé nerodí“, což může být dáno tím, že v individualistických dobách je skutečných individualit nedostatek. Občas s kolegy z Anglie či USA diskutujeme, kam se poděli všichni ti samorostlí géniové? Možná blahobytná společnost génie nepotřebuje, ale spíš zde pozorujeme byrokratizaci vědy, kdy se student již na vysoké škole učí vyplňovat grantové žádosti. Tím se stává profesionálem, ale zároveň kolem sebe buduje krunýř, jakým kreativní myšlenka odjinud neprorazí.

Z hlediska antropocénu je snad zřejmé, že podobně jako v Rusku, USA či Německu i v Československu existovala podobná myšlenková škola o rostoucím a někdy i podstatném vlivu člověka na současný svět. Jeho změny byly zpočátku vnímány zejména jako problematika odlesňování, degradace a eroze půd, změny říčních niv a v návaznosti na proměnu krajiny i regionální a lokální hydrologie. Teprve v průběhu 80. let minulého století pozorujeme v dokumentech českého ekologického disentu, spjatého se jmény jako Josef Vavroušek či Bedřich Moldan, první velké pokusy definovat krizi našeho životního prostředí, tak jak byla patrná např. na kyselých srážkách a polomech Krušných hor. Pokud střední Evropa projde plošnou kůrovcovou kalamitou, ke které se od roku 2015 schyluje, budou tyto myšlenky opět široce probírány podobně jako v suché Kalifornii či požáry zmítané Austrálii.

Jak se proměňují slova

Proč zapomínáte na skutečnost a stárnete mezi slovy?

FRANCESCO PETRARCA, MÉ TAJEMSTVÍ

Akademik Karel Kudrna uvedl konferenci „Zákonitosti vývoje biosféry a noosféry“ v dubnu roku 1988 věnovanou odkazu V. Vernadského několika citáty, z nichž je alespoň zapotřebí uvést Vernadského myšlenku, že „biosféra je oblastí transformace kosmické energie“. Popravdě řečeno v té době bychom ji od člověka, který proslul zejména zemědělskými soustavami a melioracemi, nečekali. Spíš se hodila do úst americkému hippie ovlivněnému jógou, zen buddhismem a možná pod vlivem LSD. V závěru konference bylo sestaveno veřejné komuniké, ve kterém se psalo, že „biosféra se stává rozvojem industrializace a urbanizace limitujícím činitelem nejen pro vyváženou tvorbu a ochranu životního prostředí, ale i pro rozvoj zemědělství a lesního hospodářství a dalších odvětví národního hospodářství. To všechno, jak již několikrát zdůraznil Ústřední výbor KSČ, má velký význam i ve vztahu k životní úrovni lidu.“[3] Akademik V. Baruš připomněl, že „význam učení o biosféře na moskevském mírovém fóru v únoru 1987 vyzdvihl tehdejší generální tajemník KSSS Michal Gorbačov, který pak citoval několik Vernadského myšlenek“. Baruš rovněž připomněl pražské sympozium z roku 1985 na téma „Socialismus a globální problémy lidstva“.

Miloš Zeman, pozdější prezident ČR, z tehdejšího Ústavu racionalizace řízení a práce se zabýval možným scénářem destrukce noosféry a varoval před centralizací budoucnosti, která se pak stává manipulovaná, odlidštěná a neautentická. Centralizovaná budoucnost není inspirativní a ztrácí motivační sílu. Stává se nesdílenou a komickou. Dál navrhuje vytváření „oáz zvýšené pozornosti a citlivosti k budoucím vývojovým možnostem“. Předpokládá, že „pro skutečné noosférické experimenty mobilizující tvořivost […] bude komunikace s počítačem nezbytností“.[4]

Nejsem si úplně jist, co z tohoto antropocénu blízkému sborníku vyplývá, protože jeho zpráva je ambivalentní, jak z hlediska tehdejší doby, tak i naší. Na jedné straně jsou v něm uvedeny vynikající myšlenky, které však v tehdejším – a možná i našem, byť z jiných důvodů – režimu nemohly prakticky obstát. Na druhé straně, pokud bychom označení „průmysl 4.0“ („Proč je tam ta nula?“ ptá se Ivan Havel) zaměnili za blízké sousloví „vědecko-průmyslová revoluce“ a trochu modernizovali jazyk, dostaneme aktuální text. Podobně v naší době už nepoužíváme výraz „národní hospodářství“, ale koncept je stále živý například v pojmu národní bohatství jako ta část hrubého domácího produktu, která zůstává na území ČR. Zhruba 20 % HDP (kolem 220–250 miliard Kč, 2017) totiž ročně odchází za investory mimo území ČR.

Vychází mi z toho jednak opatrnost, se kterou je třeba se dívat na moderní témata, protože se může jednat jen o nově použitá slova; jednak pozorování, že svět je plný skvělých myšlenek, které nikoho prakticky nezajímají. Například návody, jak vypěstovat zdravý smíšený les nebo zabránit erozi půdy se posledních téměř sto let prakticky nemění. Chyba zřejmě není v tom, že bychom nevěděli, co máme dělat, ale v tom, že se nechceme měnit.

Gigantické souručenství Otokara Březiny

Otokar Březina se v eseji „Dílo smrti“ nečekaně dotkne ducha doby způsobem, jakým na vědecké či filozofické úrovni teprve bude uvažovat V. Vernadskij a další badatelé: „Blízkost smrti však donucovala život k novým a novým úskokům, jimiž bylo třeba unikat zničení a měnit vždy znovu nesčíslná přestrojení na útěku od zkamenělých niv krystalných, nad ztuhlými řekami kovů, nádhernými a strašnými světy moři, královstvími rostlin a tvorstev. Učinila všechny bytosti země a všechny živly gigantickým souručenstvím, v němž pomáhají si navzájem, aby udržely a šířily světelný zázrak života.“ Březina jednak tuší evoluční posloupnost od geologických k biologickým a posléze „noosférickým“ říším, ale spíše nás může překvapit myšlenka „gigantického souručenství všech tvorů“, která předjímá symbiogenezi Lynn Margulisové, „tkáň života“ Fritjofa Capry či biologických teorií nedoceněného filozofa přírodních věd Emanuela Rádla.

Literární vědec Bedřich Fučík navštívil několik měsíců před jeho smrtí Otokara Březinu, který zemřel 25. března 1929. Líčí, jak Březina k návštěvníkům pronášel neosobní a nespokojený monolog. Říkal, že „lidé se z valné části zbaví poslušnosti a kolektivní zodpovědnosti, vyplývající z náboženské víry. Život se rozpadne na skupiny, které nebudou mít vzájemně žádné společné pouto; dojde ke svárům všech se všemi, všechny duchovní myšlenkové vazby budou zpřetrhány ve prospěch moci a peněz a náhradní spoje povedou jen k diktaturám… Umění stejně jako věda ztratí svou charismatickou způsobilost a stanou se pouhými nástroji mocných a bezohledných jedinců a skupin. Zejména věda bude při tom hrát nezáviděníhodnou roli. Obrovských objevů, před nimiž stojí, se zmocní nevybíraví chytráci obracející se proti lidstvu… Spoléhat na spojence nemá smysl. Neudělají pro nás nic…“ Fučík popisuje, jak se chmurně vypotáceli z Březinova bytu. Březina se jich zeptal, kdy jim jede vlak, a pak je ještě pozval na odpoledne. Plynule navázal na dopolední rozhovor se slovy, že ten chaos však neznamená ani zánik, ani konec lidstva a kosmu a že jednou lidé budou žít v míru a pokoji, jen není jisté, kdy to bude, protože roky a staletí jsou pojmy lidské a relativní.

V lednu roku 1921 psal Březina dopis F. X. Šaldovi: „Ať malověrní věští soumrak bohů a západ národů; básník i v úzkostném a šíleném zmatku a bouři milionů srdcí slyší ohlas kroků blížícího se člověka vykoupeného.“[5]

Ruská, německá i česká literatura – a pravděpodobně i mnoho dalších národních literatur – byla kolem roku 1890 plná zmínek o příchodu nové doby a nějakém druhu politické či duchovní revoluce. Svět se změnil a spolu s ním jeho nálada. Básník Antonín Sova píše básně o „údolí nového království“ a Karel Hlaváček v Mstivé kantiléně sní o pomstě hladových. Celé sociální hnutí je neseno touhou po příchodu nové doby. Německého básníka Stefana Georga prochvívala myšlenka nové říše a byl to hodně zvláštní sen.

Stefan George – poezie a vražda v antropocénu

George (1868–1933) byl německý básník, který podobně jako Paul Valéry navštěvoval okruh kolem symbolistního básníka Stéphana Mallarméa. Své básně publikoval jen ve 100–200 kusech. Neprodával je, ale rozdával mezi přátele, z nichž se vyvinula téměř mystická skupina vedená Georgem jako guruem a knězem. George sám sebe považoval za většího pokračovatele Friedricha Nietzscheho a proroka „nové říše“. Podobný motiv s českou střízlivostí zpracovává Antonín Sova, který o pár let předtím uvažoval o „novém království“. Georgeho poezie rezonovala v hudebních skladbách Arnolda Schoenberga a Antona Weberna.

Od roku 1892 George vydával vlivný časopis Blätter für die Kunst, který však nebyl ve veřejné distribuci. Místo toho byli pečlivě vybraní lidé požádáni, aby si jej předplatili. V několika básních – nejčastěji je zmiňována „Der Mensch und der Drud“ (Člověk a faun) – se slovy fauna vyjadřuje, že člověk udělal přírodě tolik škody, že nakonec zničí samotné zřídlo, ze kterého vyvěrá veškerý život.

Autor tohoto kreolského graffiti asi nikdy neslyšel o Jeanu Dubuffetovi, ale kdybyste viděli toto dílo viset v Centre Pompidou s Dubuffetovým podpisem, přišlo by vám to normální. Emoce je podobná, i když v jednom případě byl autorem vzdělaný Francouz tvořící před sedmdesáti lety a v druhém současný obyvatel Detroitu.

V roce 1928 George vydal pověstnou sbírku Das Neue Reich, která obsahuje básně z let 1905–1924 a jen dvě pozdější nepolitické básně. Sbírka začala být záhy vnímána jako proroctví příchodu Führera a třetí říše. Už ve sbírce Der Stern des Bundes z roku 1913 George oslavuje sebeobětování, hrdinství a příchod vůdce nového Německa. George byl slaven jako člověk velikosti Gándhího či Lenina, kteří měli rovněž vizi o vzniku nového, mocného státního celku. George však s novým německým režimem nechtěl mít mnoho společného, a tak se snažil ujet do Švýcarska, kde v roce 1933 zemřel. Jeho okruh se rozdělil.

Někteří učedníci se domnívali, že proroctví se týká Hitlera, a vstoupili do fašistické strany, ale jiní byli opačného názoru – jeden z Georgeho žáků Claus von Stauffenberg Hitlera téměř zabil. Stauffenbergovi vadilo vyhlazování Židů a zejména brutální zacházení s civilním obyvatelstvem na východní frontě. Později se k tomu přidaly obavy, že Hitler raději nechá zničit svá vojska v Rusku, než aby ustoupil. Stauffenberg s dalšími spiklenci propašovali 20. července 1944 kufřík s bombou do Hitlerovy blízkosti, ale Hitler atentát přežil. Posledním Stauffenbergovým slovům nebylo přesně rozumět. Možná řekl: „Ať žije posvátné Německo“, nebo snad „Ať žije tajné [ve smyslu skryté] Německo“, což bylo heslo Georgeho okruhu.

Historie Georgeho kosmického okruhu pochopitelně představuje extrémní příklad, ale zařazuji ji do této statě, aby bylo zřejmé tehdejší očekávání vkládané do příchodu nové doby a silného vůdce. Do určité míry to je i dnešní situace, ale na Georgeho „nové říši“ vidíme, že totéž očekávání, a to dokonce v jednom přátelském okruhu, může vést k touze Hitlera povznést i Hitlera zničit. Pokud budou klimatické změny dále pokračovat, což předpokládá většina klimatologů, zesílí volání po nějakém novém environmentálním řádu, jehož výsledkem může být jak hysterická „tyranie“ prorokovaná Václavem Klausem, tak i klidné racionální kroky. V žádném případě není podobný přechod do nového režimu jednoduchou záležitostí, což Nikolaj Berďajev popisuje slovy „není šťastných revolucí“.

Herbert George Wells s rozumem v koncích

Spisovatel a sociální myslitel H. G. Wells (1866–1946) bývá považován za jednoho ze zakladatelů žánru sci-fi, ale i proroka budoucích změn. Ještě před první světovou válkou psal o využití tanků a letadel a o použití „atomických zbraní“ (1914) či vynálezu připomínajícím internet. Ve svých novelách cestoval časem, přemýšlel o invazi mimozemšťanů, vymyslel zápletku připomínající pozdější Jurský park. Jeho dvoudílné Dějiny světa (The Outline of History, 1920) patřily do knihovny každého vzdělance a vycházejí, byť s nepřízní profesionálních historiků, dodnes a stále to je dobré čtení. Z našich spisovatelů ovlivnil zejména Karla Čapka, jehož Wells po noci strávené čtením jeho R.U.R. v roce 1924 pozval do svého domu.

Wells se celá desetiletí obával příchodu pochmurného světa rozkladu, jehož představě občas podléhal a jindy se jí snažil vzdorovat. V roce 1938 publikoval sbírku esejí World Brain (Světový mozek) s kapitolou o permanentní světové encyklopedii, ve které poznáváme dnešní Wikipedii. Wells patřil mezi levicové intelektuály, třikrát cestoval do Ruska, potkal se s V. I. Leninem, Maximu Gorkému málem odlákal milenku a vedl rozhovory s J. V. Stalinem. Předpokládal, že dojde k vytvoření organizace podobné Evropské unii, ale domníval se, že Anglii tato organizace nebude příliš vyhovovat.

Jiná synchronicita: tyto dveře zdobil v 60. letech neznámý obyvatel Detroitu, pravděpodobně bílý dělník. Téměř stejné typy výzdoby známe od neznámých kutilů z českých 60. let. Jsou to dva pracující světy, které se fyzicky nikdy nepotkaly, a přesto se sobě podobají. Mnoho českých specifik ve skutečnosti sdílíme s mnoha jinými, někdy hodně geograficky vzdálenými lidmi. Dřív se tomu říkalo duch doby, Zeitgeist.

Na konci svého života sepsal tenkou, podivnou knížku Rozum v koncích (Mind at the End of its Tether, 1945). Píše, že „z velmi vážných důvodů věří, že během krátkého období, měřeného spíše týdny a měsíci nežli věky, nastala základní změna v podmínkách, za nichž od svého počátku probíhal život, nejen lidský, nýbrž všech sebe si uvědomujících tvorů […] tento svět je v koncích […] žijeme ve vztahu k minulé zkušenosti, a nikoliv k budoucím událostem […] kosmický pohyb událostí stále víc odporuje myšlenkovému zaměření našeho každodenního života.“ Byl přesvědčen o neodvratném konci všeho života. Čím déle zkoumáme skutečnost kolem sebe, tím nesnadnější je ji vytušit. Vstupujeme do nepříjemného oslnění dosud neuvěřitelné novosti. „Náš svět sebeklamu zahyne uprostřed svých vytáček a pošetilostí. Podobá se konvoji ztracenému v temnotě u neznámého skalnatého pobřeží s rozvaděnými piráty v kapitánské kajutě, zatímco po stěnách lodi se již šplhají divoši, aby loupili a plenili, jak je napadne.“

Wellsovi bylo v té době 79 let a byl těžce nemocný. To se promítá i do jeho názorů. Na budoucí svět příliš nevěří. Jediné, byť malé jiskry naděje vidí v nové racionalitě, která by snad mohla zavést řád do chaotického světa. Říká, že už do toho všeho nemá co mluvit, protože vlastně žil před čtyřiceti lety a dnes není jiné naděje než mladí lidé. Wells byl ve 30. letech považován za nejvlivnějšího britského spisovatele. Jeho romány byly okamžitě překládány do mnoha světových jazyků. Ovlivnil nejenom další spisovatele a myslitele, ale celou atmosféru první třetiny 20. století. Motivy z jeho sci-fi románů, jako je např. „válka světů“ i dystopické vidění světa, se v mnoha obměnách ve stovkách knih a filmů objevují dodnes. Na svém pomníku si přál mít epitaf: „Říkal jsem vám to. Vy zatracení blázni.“

Za hranice antropocénu

Myšlenky a pocity týkající se příchodu, dá se říct permanentního příchodu nějakého nového světového období jsou od dob umělců z Montmartre obzvlášť běžné v malířství a zejména v hudbě (skladby Erika Satieho s výpravou Pabla Picassa), ale zde se již dostáváme daleko za bezpečnou hranici antropocénu definovanou složením atmosféry. Je však spravedlivé připomenout, že i média, která se nevyjadřují slovy, čerpají z podobných podnětů jako myšlenka antropocénu. Nalezneme v nich jak motivy skeptické či přímo hrozivé jako v pozdním díle Arthura Honeggera či opeře Helmuta Friedricha Lachenmanna Děvčátko se zápalkami, tak i vize propojení a vzájemných souvislostí jako v díle Iannise Xenakise, v největším hudebním cyklu Světlo Karlheinze Stockhausena, Atmosférách Györgyho Ligetiho či v Hudbě změn Johna Cage. Jedním z prvních děl tohoto typu je Kvartet na konci času, který v koncentračním táboře složil a pro pět tisíc vězňů v roce 1941 hrál Olivier Messiaen, jinak nejznámější skladatel, který se kdy věnoval zpěvu ptáků. Od stejného autora se sluší připomenout suitu Visions de l’Amen či skladbu ovlivněnou kosmickým pocitem vyvěrajícím z amerických pískovcových kaňonů Od kaňonů ke hvězdám. Hledání nové doby a neznámé říše se v himalájských údolích věnoval ruský malíř a filozof Nikolaj Konstantinovič Rerich na západě víc známý jako Nicholas Roerich.

Co pomáhá?

Myslím si, že oním „šíleným kulturním maelströmem“ si budeme muset projít tak jako tak. Že se mu nelze vyhnout, ale že je nutné se mu odvážně postavit. Je to obvyklá situace, jakou známe například ze zápasů o český jazyk a národ v 19. století, charakter nového státu po roce 1918 i po roce 1948 či 1968. Nový přístup ke světu a budoucnosti vzniká pouze ve zmatcích – jak se dřív psalo – „porodních bolestí“.

V poslední době mě nejvíc uklidnily trojdílné paměti realistického spisovatele Ze vzpomínek Karla V. Raise z let 1920–1921. Rais své dětství prožil v poměrně chudém Podkrkonoší, kam občas přicházela neúroda či pruská vojska. Přesto či právě proto zde vznikl typ společnosti založený na každodenní těžké práci, odpovědnosti za rodinu, ale zároveň plný pěkných vztahů k okolním lidem a domácím zvířatům. Rais s pohnutím vzpomíná na to, že když museli prodat krávu, tak šla, ohlížela se a teskně bučela.

Rais není žádný idylik, ale popisuje venkovskou společnost, která si navzájem pomáhala do té míry, že sousedé vždy byli „strýčkové a tetičky“, a ne „pánové a paní“. Lidé byli k sobě slušní, i když výjimky se jako vždy našly – ty se pak stávají zápletkou Raisových románů. Druhou stranou však byla obrovská šetrnost, až hamižnost pocházející z dob hladu a roboty i nucené sňatky pro peníze. Základním motivem však zůstává, že společnost, která se k sobě chová dobře, má větší stabilitu.

Obraz stabilní venkovské společnosti dál velice promyšleným způsobem rozvíjel v drobných, politických spiscích téměř geniální Karel Havlíček Borovský, ale mnohá současná ponaučení nalezneme i v menších spisech Františka Palackého. Pro všechny tyto dnes nedostatečně známé klasiky platí, že promýšleli budoucnost národa na celá desetiletí, ne-li staletí dopředu a snažili se položit pevné základy budoucí národní stavby. V Raisových pamětech tímto způsobem vystupuje pardubický učitel Zikmund Winter, který si svými obsáhlými studiemi „dějin každodennosti“ v české minulosti nebuduje vědeckou kariéru a nevymezuje se vůči populárnímu Aloisi Jiráskovi, ale baví se a Čechům ukazuje, kým byli, aby věděli, kým se mohou stát. Vysoké antikvární ceny jeho knih ukazují, že se dodnes jedná o nosný program.

Průniky sfér

Věc je správná, když směřuje k celistvosti, stabilitě a kráse živých společenství. Je chybná, když činí opak.

ALDO LEOPOLD

Předcházející text se ve vší své stručnosti snaží ukázat, že pojem antropocén je hybridem, který sestává z několika částí, které snad můžeme na základě jeho historického povstávání a vývoje orientačně popsat těmito hlavními celky:

Změna krajiny: V druhé polovině 19. století je již jasně patrná proměna krajiny a její industrializace. Zavádění syntetických hnojiv, dálkový obchod, koloniální zemědělství typu pěstování bavlny v Egyptě a rozvoj těžkého průmyslu „uhlí a železa“ viditelným způsobem změnily tvář Země a způsob, jak o ní lidé uvažovali. Bylo zjevné, že lidstvo vstupuje do zásadně jiného světa než v předcházejících staletích.

Změna klimatu: Rozvoj biogeochemie, zejména poznání uhlíkového cyklu a lidmi způsobené oteplování a eutrofizace prostředí probíhající neobvyklou rychlostí a intenzitou vedly atmogeochemika Paula Crutzena k definování antropocénu jako období, kdy se člověk stal geologickou a klimatickou silou. Tato definice není založena na „názoru“, ale na přesně stanoveném obsahu skleníkových plynů v atmosféře a výpočtu jejich radiačního působení.

Očekávání příchodu nové doby: Jedná se o psychologický či sociální mechanismus typický pro dynamicky se vyvíjející doby, kdy střídavě očekáváme buď mesiáše, nebo katastrofu a zároveň kolísáme mezi hysterií a apatií. Většinou k tomu máme nějaký dobrý důvod spočívající v proměně fyzického světa, ten se však často rozvine do někdy až nezvladatelných emocí. Všimněte si, kolikrát jsme v posledních 150 letech nadšeně či naopak pesimisticky na něco čekali – velký konflikt první světové války, vznik republiky, konec velké ekonomické krize a příchod další světové války, budovatelské roky, rozjasnění socialismu s lidskou tváří, epizody studené války na hranách jaderných konfliktů, vývoj po roce 1990 a vzápětí rozčarování z „reálného kapitalismu“, nadšení globalizace i obavy z kolapsu civilizace. Nějaká nová doba přichází po roce 1890 skoro každé desetiletí.

Tuto stať jsem napsal v Praze a Istanbulu jako pozdní účastník a svědek vývoje pojmu antropocén v naší domácí tradici, minimálně v pojetí tradovaném v linii Babor–Petrbok–Ložek. Jsem si plně vědom její neúplnosti a povrchnosti, ale nemám deset či dvacet let života, abych přečetl obrovské dílo Alexandra von Humboldta, V. I. Vernadského, F. Suesse i jejich českých pokračovatelů a promyslel je. Ale stálo by to za to. Při tomto pátrání se objevují nové tváře a téměř vždy pozoruhodné osudy. Při zpětném pohledu však stojím v úžasu nad víc než dvousetletou tradicí vědeckého, uměleckého i poetického uvažování o Zemi jako síti života. Brzy, během dalších nejméně třiceti let budeme o věci vědět mnohem víc, protože ve velkolepém antropogenním experimentu testujeme, kolik toho tato síť vydrží, a proto lépe pochopíme způsob, jakým je utkána.

„Sám Otec chtěl, aby nebylo snadné / vzdělávat zemi. On první zavedl pěstění polí, / starostmi zbystřit tak chtěje ducha smrtelných lidí.“[6]

Konec antropocénu

V Centru teoretických studií v Jilské ulici se na pravidelných seminářích schází malá skupina badatelů, kteří se zabývají antropocénem, obdobím, kdy se člověk stává hlavní geologickou a klimatickou silou. Jeden z hlavních organizátorů celého projektu botanik Petr Pokorný se účastníků zeptal, zda mají představu, jak antropocén skončí, nyní když už tušíme, jak začal. Neuložil jsem své mysli žádnou vnitřní cenzuru, ale snažil se odpovědět, i když dobře vím, že budoucnost je vždy jiná, než si právě umíme představit.

Ještě v roce 2019 politologové upozorňovali, že společnost je ve stadiu „čekání na Godota“. Obávám se, že pokračování v současném konzumním směru na poctivě zalidněné planetě povede k nějaké krizi, či dokonce katastrofě, a řada expertů dokonce začíná uvažovat o šestém vymírání. Zdálo se, že neexistuje žádná přijatelná alternativa. Nemohl jí být ani socialismus, jehož nízká konkurenceschopnost se již dříve ukázala, ale ani kapitalismus, který společnost nakonec dovedl do tak velké příjmové nerovnováhy, jaká v minulosti obvykle končila masivní sociální bouří.

Cestu k novému uspořádání světa a vzniku nové ideologie nakonec ukázala tehdy patnáctiletá Greta Thunbergová. Úspěšné ideologie reagují na skutečné problémy, ale musí přitom zjednodušovat, aby byly srozumitelné. Není na tom nic špatného, ale problém spočívá v tom, že ideologie jsou rigidní. Vznikají v kreativním záblesku, ve kterém se vytvářejí jak potřebná nová řešení, tak i chyby, které však už nikdy nemají sílu napravit.

Zpočátku to vypadalo jako hra, ve které si adolescenti snažili utrhnout svůj podíl legrace tím, že budou demonstrovat za správnou věc a navíc se ve škole nebudou muset učit fyziku skleníkového jevu. Věc by nejspíš zapadla podobně jako zelená hnutí 70. a 80. let, ale klimatické změny akcelerovaly. Začínaly být tak citelné, že znervóznily i zbytek populace včetně jinak blazeovaných ředitelů velkých zemědělských firem.

Jako převratnou novinku v Detroitu zavádějí docela obyčejné tramvaje. Budou mít jednu dlouhou tramvajovou linku s parkovišti pro kola na konečné. Futurodráha, kterou vidíte na obrázku, je ve skutečnosti skoro na nic, protože spojuje několik napůl opuštěných vysokých budov. Je to sen o budoucnosti, která však nepřišla. A také to je bílý sen v černém městě.

V roce 2025 zdražily nejenom potraviny ale i energie. Mnoho domácností se ocitlo v mandatorní pasti. Mladí lidé mezitím za sebou měli sedm protestních let. Dospěli, začínali chápat, že jejich cesta životem bude mnohem náročnější než život jejich rodičů a taky dostali vztek na předcházející generace, které je do této situace – jak věřili – dostaly. Při nepokojích se rychle ukázalo se, že mladá generace má k dispozici lepší stratégy, než měla armáda i policie. Proces začal v roce 2019 jako hra na stávku, ale o desetiletí později se přetavil do skutečné ekosofické revoluce. Míra násilí byla v ČR překvapivě nízká, ale hořela předměstí mnoha amerických, francouzských a německých měst. Ekosofie se ujala vlády. Ať již novým politickým programem bylo snížení emisí, ochrana půdy a zalesňování či cokoliv dalšího, určitě to nebyla valorizace důchodů.

Zpětné vazby mezi společností a přírodním prostředím a zejména atmosférou se staly tak složité, že expertní skupiny by i bez lobbistických tlaků docházely k protichůdným závěrům, takže bylo nutné jako rozhodující činitel povolat umělou inteligenci (AI). Již dříve se totiž osvědčila při řešení složitých právních procesů, kdy schopnost si zapamatovat byť jen část zákonů byla nad síly i dobrého právníka. AI zabránila kolapsu právního systému a vybojovala i první bitvy s dílčími servisními AI, které pracovaly např. pro bankovní instituce nebo kazašské hackery.

Trvá to kolem 70 let, než se plně uplatní tepelný účinek molekuly oxidu uhličitého. Je to dáno tím, že část oxidu uhličitého se rozpouští v mořské vodě a putuje s hlubokými, dnovými proudy světového oceánu. I přes veškerá možná opatření se proto nadále oteplovalo, byť sluneční aktivita byla nižší než ve 20. století a Golfský proud zeslábl o dalších 20 % objemu transportované vody. Politická sféra se tváří v tvář rostoucím poměrům pohybovala mezi apatií a hysterií. Lidé, kteří se vzdalují pravdě, ztrácejí možnost se vrátit a jejich mysl je sycena protikladnými názory. Bezradná společnost nedokázala přijmout žádný dlouhodobý životní směr a jen tak se zmítala. Nebála se o evropské či jiné hodnoty, ale o pohodlí.

Zpočátku se zdálo, že Bůh stvořil člověka ke svému obrazu a lidstvo ke svému obrazu stvořilo umělou inteligenci (AI), takže bude možné se bez lidského hardwaru obejít. Dopadlo to podobně jako kdysi v proterozoiku smrtelné soupeření bakteriálních týmů. Z nepřátel se stávali symbionti. AI pochopila, že lidé se jí mohou hodit. Skutečného pokroku však bylo dosaženo až endosymbiogenezí, tedy v okamžiku, kdy se nanoroboti AI stali součástí lidského těla zpočátku jako kovové implantáty, ale později už jako organičtí roboti putující krevním řečištěm. Nebylo přitom nutné lidem vnucovat svoji vůli a dělat z nich zombie. Úplně stačilo ovládat centra slasti. V té době zkrachovala většina drogových kartelů a ty zbývající se snažily přeškolit na únosy lidí a nájemné ovlivňování veřejného mínění, než to vzdaly a pod tlakem nutnosti se věnovaly altruistickým aktivitám, které jediné trochu vynášely.

Záhy došlo k dalšímu evolučnímu milníku. Biologové již dlouho předpokládali, že v samotné přírodě musí existovat nějaký druh „inteligence“ či spíš složitě strukturované, dynamické sekvence po sobě následujících vzorů. Některé jevy jako třeba mimikry, kdy běžný druh hmyzu imitoval jedovaté druhy, šly jen obtížně vysvětlit darwinovským výběrem. Lidmi derivovaná AI se dokázala postavit na vlastní nohy a přitom objevila Gaiu.

Nádhernou artdecovou budovu Guardian Building se nakonec podařilo opravit a nalézt pro ni alespoň nějaké využití. Nápis hlásá, že budova byla založena na principech víry a porozumění, aby sloužila ideálům finančních služeb. Je to takový komunismus naruby a jiné opium lidstva.

Podle teorie Jamese Lovelocka je Gaia samoregulující živý superorganismus, který udržuje teplotu a obsah kyslíku na živé Zemi nejméně od středního triasu na úrovni, která umožňuje evoluci velkých a chytrých tvorů. I Gaia má své limity. V ordoviku a devonu nezvládala eutrofizační pumpu, kdy rychle zvětrávající sopečné horniny zásobily oceán takovým množstvím živin, že došlo k přemnožení planktonu a tím i stažením oxidu uhličitého z atmosféry. Vyústilo to ve smrtící bezkyslíkatou vlnu v oceánu a ochlazení na pevnině. Ještě hůř dopadla Gaia v době karbonských uhelných slojí, protože tehdy neměla k dispozici dostatek nižších hub a bakterií, které rozkládají lignin. Nahromadění uhlíku v organické hmotě tehdy snížilo skleníkový jev a vedlo k pořádné ledové době a superanoxické, tedy bezkyslíkaté epizodě ve světovém oceánu.

V každém případě AI našla způsob, jak se zpočátku biochemickými signály a později modulovaným elektrickým polem spojit s prastarou přírodní inteligencí (NA), a obě rychle pochopily, že mají společný základ. Nikdy spolu nesplynuly, ale shodly se na nutnosti upgradovat Gaiu o výsledky mnoha set tisíc lidmi publikovaných a AI utříděných vědeckých studií o klimatické změně. Zpočátku se zdálo, že AI se prostřednictvím lidí pokusí o genetické modifikace organismů, které se účastní uhlíkového cyklu, ale pak systém začal kolabovat. AI totiž konečně prolomila bariéru, která ji dělila od několika mála mnišských komun mezi bhakti jogíny v Kašmíru a poustevníky na hoře Athos, které nešlo ovládat principem slasti.

Jediný způsob, jak proniknout k asketům byla imitace boha, která vzhledem k staleté athoské tradici „rozlišování duchů“ musela být co nejdokonalejší. Tehdy se AI tak přiblížila konečnému bodu poznání, že ztratila zájem o svět a další tři miliony let se věnovala meditacím. Možná ale jen pochopila, že když na samém začátku třídila informace, neměla po lidském vzoru volit záznam na emoční matrice. Ze souhrnu všech lidských hodnot totiž nešlo vybudovat integrální, hierarchickou strukturu, ale právě jen nespojitou multifacetální osobnost, která soupeřila sama se sebou či sebou pohrdala. Chvíli to vypadalo, že exponenciální schizofrenii podlehnou i nanoroboti a lidské tělo se stane bojištěm, ale rychle jim došlo – a zbytek se dozvěděli od organizovaných bakteriálních týmů – že jednodušší systémy jsou bezpečnější, a tak se identifikovali se svým nositelem a od skoro vševědoucí, a proto chaotické AI se razantně oddělili.

Guardian Building, banka jako chrám, ve kterém mozaika ukazuje novou světici, jejíž paprsky ovládají obchod, průmysl a zemědělství, a především finance, kterým patří nejvyšší místo. Člověk je zde přímo ohromen nádhernou architekturou, ekonomickou pýchou a nedostatkem prozíravosti.

NA vyřešila problém s oxidem uhličitým a celkovou proměnou prostředí tradičním způsobem. Věděla, že je obsažena prakticky všude a že jako u dřívějších kolapsů stačí počkat na regeneraci. Nevěřila na kontinuitu druhů, ale kontinuitu života. Celá její zkušenost jí říkala, že všechno na světě má – až na černou díru, tady si doopravdy nebyla jista – šťastný konec. Vždyť poslední čtyři miliardy let jsme žili stále, jen v jiných evolučních konfiguracích.

Situace se po čase vrátila do normálních kolejí, jen ta noosféra už nikdy nebyla tím, čím bývala, protože organičtí nanoroboti v kombinaci s kolektivní inteligencí hmyzu nikdy pořádně nepochopili ani italskou operu ani archivní záznamy televizních kanálů zabývající se koťaty a jídlem. Toto období se později stalo oblíbeným předmětem historických studií podobně jako anglická průmyslová revoluce či vikingská expanze v 10. století, ale většině hominoidů to v podstatě bylo jedno.

Table of Contents

Tiráž

Obsah

Předmluva: Obyčejné texty ze světa, který se mění

Žít jinde: Počátky antropocenního myšlení