Ukázka knihy z internetového knihkupectví www.kosmas.cz

James Kirchick

KONEC EVROPY

Diktátoři, demagogové a doba temna před námi

ARGO

James Kirchick

KONEC EVROPY

Diktátoři, demagogové a doba temna před námi

Z anglického originálu The End of Europe. Dictators, Demagogues,

and the Coming Dark Age

vydaného nakladatelstvím Yale University Press roku 2017,

přeložil Jan Kalandra

Obálka Pavel Růt

Sazba Vladimír Fára

Odpovědný redaktor tištěné knihy Milan Kudyn

Příprava elektronických formátů Kosmas

E-knihu vydalo nakladatelství Argo,

Milíčova 13, 130 00 Praha 3,

www.argo.cz, argo@argo.cz,

v roce 2018 jako svou 3673. publikaci

Elektronické vydání první

ISBN 978-80-257-2463-7 (váz)

ISBN 978-80-257-2570-2 (e-kniha)

The End of Europe by James Kirchick

Copyright © 2016 by James Kirchick

Translation © Jan Kalandra, 2018

Naše knihy distribuuje knižní velkoobchod Kosmas,

lze je pohodlně zakoupit v internetovém knihkupectví www.kosmas.cz

Věnováno Josefovi

Poděkování

Od začátku svého novinářského působení v Evropě a v zemích bývalého Sovětského svazu v roce 2010 jsem poznal stovky lidí z nejrůznějších profesí. Každý z nich, od prezidentů a ministrů zahraničí po ekonomy, vojenské hodnostáře, umělce a kolegy novináře, mi svým jedinečným způsobem pomohl utvořit si představu o tomto světadíle a o rozmanitosti problémů, s nimiž se potýká. Úplný seznam těch, kteří mě při psaní této knihy ovlivnili, není v mých silách sestavit, uvedu zde však alespoň ty nejvýznamnější.

Jeff Gedmin a Jim Denton v létě roku 2014 – v době, kdy byl svět stále ještě v šoku z anexe Krymu a začínal mít závažné pochybnosti o osudu mezinárodního liberálního řádu – svolali Projekt transatlantické obnovy. Byli tak velkorysí, že mezi pravidelné účastníky zahrnuli i mě. Během cyklu seminářů v evropských metropolích jsem si mohl tříbit myšlenky pro tuto knihu v rozmanitých prostředích, kde se krize v ní diskutované odvíjely v reálném čase. Zvlášť zavázán jsem Jeffovi, který se několik let předtím nebál nabídnout 26letému americkému politickému novináři s minimální zahraniční praxí práci ve Svobodné Evropě, ojedinělé rozhlasové instituci, s jejímiž vynikajícími novináři mi bylo obrovskou ctí spolupracovat.

Paul Berman je jedním z mých intelektuálních hrdinů od chvíle, kdy jsem jako student Yaleovy univerzity začal číst jeho autoritativní analýzy v časopise The New Republic, a jsem mu vděčný, že si našel čas, přečetl si rukopis této knihy a nabídl mi k němu své poznatky. Dále musím poděkovat Chrisi Griffinovi, Marku Moyarovi, Davidu Adesnikovi a ostatním spolupracovníkům ze think tanku Foreign Policy Initiative, kteří mi poskytli tak vstřícné odborné prostředí ke psaní této knihy.

Následující přátelé a kolegové se mnou buď probírali témata popisovaná v knize, poskytli mi moudré rady k rukopisu nebo byli jinak nápomocni: Eva Baloghová, Adam Bellow, Marcus Bennsmann, Debra Caganová, Omri Ceren, Mark Falcoff, David Frum, Judy Goldsteinová, Jeffrey Herf, Donald Jensen, Robert Kagan, Craig Kennedy, Eli Lake, Walter Laqueur, Davis Lewin, Molly McKewová, David Samuels, David Satter, Andras Simonyi, Constanze Stelzenmüllerová, Stephen Rodriguez, Dalibor Roháč, Jan Surotchak, Christopher Walker a Nathalie Vogelová. Zvláštní poděkování patří Benjaminu Haddadovi a Hannah Thoburnové za jejich podrobné poznámky k celému textu.

William Frucht mi byl pečlivým a moudrým redaktorem, který svými uvážlivými návrhy krotil mé polemičtější formulace. Díky Karen Olsonové, Ann-Marii Imbornoniové a Brianu Ostranderovi proběhl celý výrobní proces hladce a včas. Gail Naron Chalewová provedla pečlivé korektury rukopisu. Dále bych chtěl poděkovat kolektivu konferenčního centra Wildacres Retreat, které mi poskytlo útulný srub v hlubokých lesích Blue Ridge Mountains v severní Kalifornii, kde jsem mohl přemýšlet a psát daleko od washingtonského ruchu.

A konečně moje rodina. Nic z toho, co jsem v životě dokázal, by nebylo možné bez její ničím nepodmíněné lásky a podpory.

Předmluva k paperbackovému vydání

V roce 2017 se ve třech největších evropských zemích konaly stěžejní volby. Těm, kteří se strachovali o osud liberální demokracie, Evropské unie a transatlantického partnerství a které znepokojovaly pokusy Ruska všechny tři tyto oblasti destabilizovat, mohly jejich výsledky připadnout napohled uklidňující. Ve Francii předvedl devětatřicetiletý energický nováček Emmanuel Macron jeden z nejoslnivějších kousků v nedávné historii francouzské politiky, když sešikoval vlastní politické hnutí, ovládl s ním politický střed a beztvarou směsici socialistů a gaullistů vykázal do rolí statistů. Po vítězství v našlapaném prvním kole prezidentských voleb porazil v tom druhém dvoutřetinovou většinou předsedkyni Národní fronty Marine Le Penovou. Jeho strana pak s drtivou převahou ovládla Národní shromáždění.

Za Lamanšským průlivem se mezitím jevilo jako zcela rozumné, když se ministerská předsedkyně Theresa Mayová po týdenní turistické dovolené s manželem na velšském venkově rozhodla uspořádat předčasné volby. Mayová chtěla posílit své postavení při blížících se rozhovorech s EU o brexitu a její Konzervativní strana si v průzkumech volebních preferencí udržovala náskok dvaceti procentních bodů před Labouristickou stranou, vedenou Jeremym Corbynem. Dosavadním děním povzbuzení konzervativci se škodolibě tetelili představou, jak opozici uštědří nejhorší porážku v dějinách. Když však volby pouhé dva měsíce poté proběhly, vyšli z nich toryové chudší o třináct křesel, zatímco labouristé si o třicet poslanců polepšili. Jakkoli byl tento výsledek pro Mayovou ponižující, daly se na něm přece jen najít i dva pozitivní aspekty: do čísla deset v Downing Street nepustil krajně levicového Corbyna a dal najevo, že nátlak Mayové na prosazení „tvrdého“ brexitu – kterým by se vztah Velké Británie a EU po britském odchodu ze sedmadvacetičlenného jednotného trhu a celní unie nadobro zpřetrhal – není náležitou interpretací velmi těsného výsledku referenda, 52 % hlasů ku 48 %, ve prospěch vystoupení z EU.

V Německu nikoho nepřekvapilo, když byla Angela Merkelová už počtvrté zvolena do úřadu spolkové kancléřky, a vydala se tedy vstříc vyrovnání rekordu v délce vládnutí, který v poválečném Německu dosud držel její mentor Helmut Kohl.  Pro Merkelovou šlo přitom o pozoruhodný comeback, poté co jen o několik měsíců dříve čelila prvnímu vážnému zpochybnění své dvanáctileté vlády. Její ukvapené rozhodnutí z roku 2015 otevřít hranice země více než milionu migrantů ohrozilo spojenectví její Křesťanskodemokratické unie a konzervativnější bavorské sesterské Křesťanskosociální unie. Někteří dokonce varovali, že by se obě strany mohly rozdělit. V tutéž dobu křesťanským demokratům odlákávala voliče nová politická kometa, krajně pravicová Alternativa pro Německo (AfD), která na jejich úkor získávala křesla v regionálních parlamentech po celé zemi. Do léta se však přistěhovaleckou krizi podařilo zdánlivě dostat pod kontrolu, „teflonová“ kancléřka se už zase zdála nepřemožitelná a v září také nakonec zvítězila.

V období po těchto volbách se začal v Evropě utvářet výklad, že „střed zůstává pevný“. A je to pravda, alespoň do té míry, že se v žádné významné evropské zemi doposud nedostala k moci žádná antisystémová strana. Takový výsledek ale také nikdo doopravdy nepředpovídal – znepokojivý zůstává až dlouhodobý výhled. Jakkoli byla tato vítězství uklidňující pro síly, které se zasazují o politickou stabilitu, ekonomickou obezřetnost, transatlantickou spolupráci a liberální hodnoty, všechna jen zastírala znepokojivý vývoj událostí.

Ano, Macron v prvním kole francouzského prezidentského klání zvítězil se ziskem 24 % hlasů. Pokud si však sečtete 21 % Marine Le Penové s dvaceti procenty, jichž dosáhl zástupce krajní levice Jean-Luc Mélenchon (podobně protiamerický, NATO kritizující a s Ruskem sympatizující kandidát jako Le Penová, a k tomu ještě obdivovatel Huga Cháveze a Fidela Castra), a přidáte k nim osmiprocentní zisk hrstky okrajových uchazečů o prezidentský úřad z extrémní levice i pravice, zjistíte, že polovina Francouzů volila antisystémové kandidáty, slibující převrat v geopolitické orientaci a hospodářském systému země. A třebaže Macron Le Penovou v druhém kole volby hravě porazil (což těžko mohlo někoho překvapit), krajně pravicová politička si v něm připsala dvojnásobný počet hlasů než před patnácti lety její otec, 34 % oproti tehdejším 17 %. Ještě znepokojivější je skutečnost, že pro ni hlasovala téměř polovina mladých voličů.

V Británii platí, že země ještě nezažila onen tvrdý náraz, který po brexitu mnozí očekávali. Nadměrné sebevědomí Theresy Mayové však v kombinaci s obvyklými vnitřními rozbroji konzervativců vedly k situaci, v níž se příštím předsedou vlády nejspíše stane Jeremy Corbyn, muž, o jehož naprosté nepřipravenosti vést jednu z nejdůležitějších západních politických stran – nemluvě o páté největší ekonomice světa – tato kniha podrobně pojednává.

A konečně Německo, nejlidnatější a hospodářsky nejsilnější stát starého kontinentu. Znovuzvolení Merkelové zastínila skutečnost, že se do Spolkového sněmu poprvé za více než půlstoletí dostalo krajně pravicové uskupení, AfD, a ještě k tomu jako třetí nejsilnější strana. Co se týká obou všeobjímajících „lidových“ stran, Křesťanskodemokratické unie a Sociálnědemokratické strany, ty si společně připsaly nejmenší procento hlasů od vzniku Spolkové republiky v roce 1949. (Slabou náplastí pro německou sociální demokracii byl fakt, že jejích žalostných 21 % bylo pořád lepších než šestiprocentní zisky francouzských socialistů a nizozemské Strany práce.) V kombinaci s počáteční neschopností Merkelové utvořit širokou koaliční vládu se Zelenými a liberální Svobodnou demokratickou stranou značí volby 2017 začátek konce éry Angely Merkelové a s ní spojené stability. Očekávání, že Berlín vyslyší Macronovu výzvu k oživení pro Evropu zásadního francouzsko-německého partnerství, nyní musí ochladnout.

Navzdory tomu, že střed údajně „zůstává pevný“, tak pokračuje řada znepokojivých trendů pojmenovaných v této knize. Po brexitu jako by se britská politika začala řídit dosud nezvyklým heslem „přípustné je cokoli“, kdy jak konzervativcům, tak labouristům stále více dominují jejich nejradikálnější členové. Uspořádání nelegálního referenda o nezávislosti Katalánska dále dokládá, jak se éra evropské integrace rychle mění na období rozpadu státních celků. Čtyři roky po ruské anexi Krymu pokračuje válka na Ukrajině. Maďarský režim Viktora Orbána se ještě více přiklání k autoritářské vládě, která už například vyhrožovala uzavřením Středoevropské univerzity, klenotu akademického umu a zároveň střediska liberálního a kritického myšlení. A svého maďarského spojence dále napodobuje i polská vláda strany Právo a spravedlnost Jarosława Kaczyńského. Její pokus zpolitizovat soudnictví zastavilo na poslední chvíli až prezidentské veto, poté co se do ulic Varšavy vydaly poklidně protestovat desetitisíce odhodlaných občanů.

Napříč Evropou získává pevnou půdu pod nohama levicový i pravicový neliberální populismus. A děje se tak z velké části na úkor mainstreamového sociálnědemokratického levého středu, který spolu s křesťanskodemokratickým pravým středem sehrál rozhodující roli při nastolení a udržení poválečného evropského uspořádání, založeného na liberální demokracii, sociálním zabezpečení a strategickém partnerství s USA. Člověk nemusí být stoupencem levice (kterým já v žádném případě nejsem), aby ho tento vývoj neznepokojoval. Co má totiž evropskou sociální demokracii nahradit? Soudě podle názoru voličů, kteří ji houfně opouštějí, budou budoucnost levice utvářet postavy typu Marine Le Penové, Jeremyho Corbyna a pseudovlasteneckých štváčů z AfD. Navíc se nad kontinentem pochopitelně i nadále vznáší trvalá hrozba pro evropské hodnoty a bezpečnost v podobě putinovského Ruska, jehož podpora rozvratných politických a sociálních sil je v poslední době stále rozsáhlejší a důmyslnější.

Když byl prezidentem Spojených států amerických zvolen Donald Trump, byla to Evropa, kdo se ho bál nejvíc. Katastrofické scénáře hovořily o „druhé jaltské dohodě“ s Ruskem (v podstatě o postoupení střední a východní Evropy Moskvě), o prezidentské revokaci amerických závazků v rámci NATO a o tom, že Bílý dům bude pomocí podpory populistických politických hnutí záměrně podkopávat EU. Žádný z těchto scénářů se naštěstí zatím (na konci roku 2017, kdy tyto řádky píšu) nenaplnil. Pravda, Trumpovi trvalo čtyři měsíce, než výslovně potvrdil článek NATO o společné obraně, a jeho osobní vztahy s evropskými představiteli – kteří ho oprávněně považují za nevyzpytatelného a neznalého – lze při nejlepší vůli popsat jako napjaté. Hlavně díky obsazení některých postů na ministerstvech zahraničí a obrany vynikajícími úředníky a díky bdělosti Kongresu však doposud k žádnému radikálnímu posunu americké politiky vůči EU a Rusku nedošlo.

Přes to všechno si však Evropané dělají o dlouhodobý závazek Ameriky vůči starému kontinentu obavy oprávněně. Pro většinu jeho stoupenců nebyl sice důvodem jejich podpory Trumpův radikální odklon od amerických politických tradic společných oběma hlavním stranám (podpory aliancí, mezinárodních institucí, volného obchodu, evropské integrace a dalších prvků liberálního světového řádu), ale stejně tak je od hlasování pro něj neodradily jeho kacířské postoje (výpady proti NATO, pochlebování Putinovi). A právě uvědomění si této neúprosné skutečnosti – že se Amerika bude orientovat ještě více sama na sebe, než jak tomu bylo za vlády Baracka Obamy – se snažila, jako vždy diplomaticky a s řadou výhrad, vyjádřit Angela Merkelová, když před zaplněným sálem jedné mnichovské pivnice pronesla: „Doba, kdy jsme se mohli bezvýhradně spoléhat na druhé, do jisté míry skončila, jak jsem si v minulých několika dnech osobně potvrdila. My, Evropané, nyní skutečně musíme vzít svůj osud do vlastních rukou.“ Ačkoli se Trumpova vláda aktivně nesnaží podkopávat EU tím, že by vytvořila spojenectví s Ruskem, není po ní ani vidu ani slechu v tématech, jako je debata o integraci eurozóny, úpadek demokracie ve střední Evropě či migrační krize.

Z toho důvodu v roce 2015 rezonovalo rozhodnutí německé kancléřky otevřít zemi masivnímu přílivu migrantů daleko za hranicemi Spolkové republiky. Sehrálo významnou úlohu při nástupu polské pravicově nacionalistické vlády k moci, nejspíše pohnulo jazýčkem vah směrem k brexitu, výrazně vylepšilo vyhlídky Marine Le Penové ve Francii a Donaldu Trumpovi poskytlo názorný obrázek, jímž mohl podpořit své volání po stavbě zdi podél mexických hranic. Jak se nicméně tvrdí v knize německého novináře Robina Alexandera vydané v březnu 2017, nebyl krok Angely Merkelové ani velkolepým humanitárním gestem, ani lehkovážným projevem utopismu, ale spíše rozhodnutím „přijatým ve stavu improvizace a chaosu“, nechtěným důsledkem nepřipravenosti vlády řešit krizi, k níž se několik let schylovalo. Povahu tohoto selhání vystihuje název knihy, Die Getriebenen, který bychom poněkud neobratně mohli přeložit jako „Hnáni událostmi“. Popisuje totiž skupinu čelných politických představitelů jednajících pod tlakem naléhavosti, nikoli z altruismu. Merkelová podle Alexandera není „světice ani čarodějnice, je to politička“, a to taková, jejímž určujícím rysem je po dvanáct let v úřadě prokrastinace.

Merkelová od té doby již uznala, že reakce její vlády na krizi byla výjimečným případem, který se už nemá opakovat. „Existují politické problémy, jež lze předvídat, jež však lidé v daný okamžik doopravdy nevnímají – a tento problém jsme v Německu ignorovali příliš dlouho a nepřipouštěli si nutnost nalézt jeho celoevropské řešení,“ připustila rok poté, co krize dosáhla vrcholu. Migrační krize však ještě nepominula, pouze si vybrala oddechový čas. Pokračující nestabilita podél okrajových částí Evropy, populační růst v subsaharské Africe, sektářské války na Blízkém východě, ekonomická stagnace i globální oteplování budou v příštích desetiletích vyvolávat další proudy uprchlíků. Evropa toho nicméně zatím podnikla velmi málo, pokud nepočítáme přijetí dočasných nouzových řešení, jako byl podpis dohody s nevyzpytatelným tureckým prezidentem Recepem Tayyipem Erdoğanem, kdy ho v podstatě uplatila, aby bránil migrantům odcházet z Turecka do Evropské unie.

Jakékoli efektivní řešení migrace musí být dlouhodobé a platné pro celou EU. Kontrola migračních proudů musí začínat v místě jejich původu, v zemích vyznačujících se politickou nestabilitou a ekonomickým strádáním obyvatel, kde panují takové podmínky, že jsou lidé ochotni nasadit život a vydat se na riskantní cestu do Evropy. Jestliže se Evropské unii podaří zlepšit kvalitu života v sousedních oblastech – prostřednictvím rozvojové pomoci, zavádění volného obchodu a zesilování diplomatických vztahů s cílem rozproudit v zemích severní Afriky a Blízkého východu hospodářský růst a politickou inkluzi –, nebudou už uprchlíci tolik zaplavovat EU. Aktivní přístup k migraci bude mít zároveň hojivý účinek na růst populismu, který je vyvoláván nejen ekonomickou zátěží způsobenou přijímáním uprchlíků, ale i (a možná především) „hodnotovými“ otázkami typu národní identity či soudržnosti společnosti. Kdyby totiž byl motivací populismu prvně jmenovaný jev, nezažilo by rozmach populismu Německo, hospodářský motor Evropy, ani Polsko, jediný člen EU, který se i během finanční krize těšil nepřerušenému růstu.

Někteří evropští představitelé už naštěstí způsob, jak tyto složité otázky řešit, aniž by se snižovali ke xenofobii, nalezli. Během kampaně před nizozemskými parlamentními volbami v roce 2017 si premiér Mark Rutte z liberálně-konzervativní Lidové strany pro svobodu a demokracii v několika hlavních novinách zadal celostránkové inzeráty hlásající, že uprchlíci, kteří „se budou odmítat přizpůsobit a budou kritizovat naše hodnoty“, se mají „chovat normálně, nebo odejít“. Příslovečně tolerantní Nizozemci, psal Rutte, jsou „čím dál více nesví“ z migrantů, kteří zneužívají svou nově nabytou svobodu a „obtěžují gaye, hvízdají na ženy v krátkých sukních nebo označují obyčejné občany země za rasisty“. Rutte také kritizoval rozsudek nizozemského soudu proti autobusové společnosti, která odmítla zaměstnat muže kvůli tomu, že odmítal podávat ruku ženám. Rutteho strana se po tom všem ve volbách vrátila zpět k moci a zamezila vítězství Geerta Wilderse, agitátora brojícího proti EU a muslimům.

Dalším středopravým lídrem dokládajícím existenci zodpovědné středové pozice mezi multikulturním utopickým konsenzem a populistickou demagogií je jednatřicetileté zázračné dítě rakouské politiky, kancléř Sebastian Kurz. Coby ministr zahraničí sehrál Kurz významnou úlohu při uzavření „balkánské trasy“, cesty, po níž se přesouvaly stovky tisíc migrantů z Řecka do zbytku EU. Byl autorem myšlenky zákona z roku 2015 zakazujícího zahraniční financování mešit, zároveň však také chránícího svobodu muslimského vyznání, náboženské svátky a halal stravování ve veřejných institucích, a stál i za padesátibodovým plánem integrace, který kladl důraz na občanskou výchovu a osvojování si německého jazyka. A podpořil také zákaz celoobličejových závojů, které precizně popsal jako „nikoli náboženský symbol, ale symbol protispolečenského hnutí“.

Mnozí pozorovatelé se lídrům typu Kurze či Rutteho prázdně vysmívají, že si přisvojují metody krajní pravice, takováto kritika však představuje krátkozrakou bezstarostnost, která se jim může ve volbách vymstít. Evropští voliči očividně omezení vnější imigrace do EU a rozhodnější opatření k integraci muslimů chtějí. Jedinou otázkou zůstává, kdo tato opatření zavede: strany zodpovědného středu, či krajní pravice. Ostatní evropští představitelé by udělali dobře, kdyby následovali příkladu svých rakouských a nizozemských kolegů, protože jde o návrhy řešení vycházející ze zdravého rozumu, bránící současně liberální hodnoty i práva náboženských menšin a nezatížené vším tím euroskeptickým, proputinovským balastem.

Někdejší belgický premiér a zakladatel moderního evropského projektu Paul-Henri Spaak kdysi prohlásil, že jsou dva druhy evropských zemí – ty malé a ty, které si ještě neuvědomily, že jsou malé. Jakkoli je sice z oněch osmadvaceti (brzy, nerad přiznávám, sedmadvaceti) členských států EU každý sám o sobě malý, společně tvoří největší ekonomiku světa. Evropská unie by se mohla vyrovnat USA coby liberální demokratické supervelmoci, pokud by její členové byli soudržnější. Aby k něčemu takovému mohlo někdy vůbec dojít, budou Evropané muset chápat sami sebe nejen jako občany národních států, ale i jako účastníky většího politického projektu, a k tomu budou muset uvažovat jednotněji. Vezměte si ten starý vtip o evropském nebi a evropském pekle:

Nebe je místo, kde:

Policisté jsou Britové.

Kuchaři jsou Italové.

Mechanici jsou Němci.

Milenci jsou Francouzi.

A všechno organizují Švýcaři.

Peklo je místo, kde:

Policisté jsou Němci.

Kuchaři jsou Britové.

Mechanici jsou Francouzi.

Milenci jsou Švýcaři.

A všechno organizují Italové.

Člověk se těmto národním stereotypům může zasmát, ale je na nich víc než jen zrnko pravdy. Aby se dostali ze zajetých kolejí, v nichž nyní vězí, budou evropské národy muset překonat své národní nedostatky a naučit se tomu nejlepšímu od svých sousedů. O obraně budou muset uvažovat jako Poláci (jasně chápající ruskou hrozbu a patřící mezi hrstku členů NATO, jejichž výdaje na obranu činí dvě procenta vlastního HDP), o hospodářství jako pobaltské státy (které se vydrápaly z hospodářské krize díky metodám, u nichž si mnohem movitější Řekové stěžují, že je příliš zatěžují), o přistěhovalectví proaktivně jako Dánové (obezřetní vůči multikulturalismu a ochotní přijímat pouze tolik migrantů, kolik dokážou úspěšně vstřebat), o sociálních otázkách jako Němci (jejichž „sociálně-tržní ekonomika“ udržuje na relativně nízké úrovni nezaměstnanost, chudobu i nerovnost příjmů) a o těch občanských jako Britové (kteří si stvořili tezi národní identity blížící se nejvíce protokolárnímu nacionalismu Američanů a stojící v protikladu k nacionalismu krve a půdy převažující v pevninské části Evropy).

Vize bezpečnější, blahobytnější a soudržnější Evropy neznamená vzdát se veškerých rozhodovacích pravomocí ve prospěch Bruselu. EU nejvíce potřebuje centralizovat vnější sféry politiky: zahraniční věci, obranu, energetiku a migraci; většinu ostatních pravomocí bude lépe ponechat jednotlivým národním státům. Sdružováním těchto zdrojů a spoluprací fungující na bázi prvků jednoho většího celku mohou evropské státy společně jednat jako silný geopolitický hráč ve svém nebezpečném okolí i ve stále nestabilnějším světě. V tomto ohledu je volání Emmanuela Macrona po evropské „strategické kultuře“ a konkrétněji i po ministrovi obrany a jednotné zpravodajské službě vítané. Vzletné evropské fráze o úloze EU při udržování liberálního mezinárodního řádu založeného na pravidlech zůstanou jen frázemi, jestliže nebude EU disponovat potřebnou hrubou vojenskou silou a ekonomickou mocí, aby na jeho dodržování dbala.

Při těchto úvahách o stavu Evropy v době rostoucího populismu, nacionalismu a územních agresí se ještě jednou vrátím k muži, který tak výrazně utvářel moje chápání nejen Evropy, ale i života obecně: k Václavu Havlovi. „Nevzejde-li totiž budoucí evropský pořádek z šířící se Evropské unie, založené na nejlepších evropských hodnotách a ochotné je hájit a vyzařovat,“ pronesl Havel v roce 1994 v Evropském parlamentu, „pak se může stát, že ho začnou organizovat nejrůznější pošetilci, fanatici, populisté a demagogové, čekající na svou chvíli a rozhodnutí rozvíjet naopak ty nejhorší evropské tradice.“ Bude věcí Evropanů odhodlaných zachovávat, šířit a bránit svobodu – politických představitelů i obyčejných občanů –, aby zajistili, že ty nejlepší evropské tradice převáží nad těmi nejhoršími.

Úvod

Evropská noční můra

Konec Evropy se blíží.

Dosažení „celistvé, svobodné a mírové“ Evropy bylo pětadvacet let mantrou amerických a evropských státníků. A i dnes je to ušlechtilá a důležitá vize. Ve skutečnosti však tento cíl postupně mizí v říši snů. Rozhodnutí Velké Británie vystoupit z Evropské unie, pro členský stát EU dosud nevídaný krok, zahájilo pozvolný rozpad celého uskupení a povzbudilo nacionalistické síly napříč kontinentem. Řecko uvrhává krajně levicová strana Syriza stále hlouběji do ekonomického strádání. V Maďarsku zatím pravicový nacionalistický premiér Viktor Orbán pilně buduje „neliberální demokracii“ a neonacistická strana v jeho vládě posouvá kabinet dále a dále na okraj politického spektra. Ohromná migrační vlna z Blízkého východu prohlubuje stávající pnutí ve vztahu většinových Evropanů k muslimským komunitám a i téměř deset let po hospodářské krizi roku 2008 zaznamenává Evropa stále takřka nulový růst. Rusko čerstvě po spáchání první násilné anexe území na evropském kontinentu od druhé světové války rázně pokračuje v překotném zbrojení a jen tak mimochodem hovoří o nasazení jaderných zbraní proti členům NATO.

Název této knihy nevěští opravdový rozklad kontinentu nebo rozpad nadnárodní instituce typu EU, jakkoli se to druhé reálně může stát. Jde spíše o to, že jsme na hraně toho, abychom se stali svědky konce Evropy, jak jsme ji znali minulých sedm desetiletí: jako mírového, stabilního, prosperujícího, spolupracujícího, demokratického a společensky harmonického území. Evropa dneška se hroutí – je stále více nedemokratická, hospodářsky stagnující, ohrožovaná extremisty z obou okrajů politické škály od neliberální levice po autoritářskou pravici, a pomalu se posouvá dříve nepředstavitelným směrem, směrem k válce. Geopolitický chaos na jejím území v určitých ohledech připomíná 30. léta 20. století.

Téměř nikdo nepředpovídal, že se Rusko v roce 2014 dopustí prvního obsazení cizího území od druhé světové války. Nad těmi, kteří před tím skutečně varovali a jako předzvěst uváděli invazi Moskvy do Gruzie v roce 2008, se mávalo rukou jako nad paranoidními apoštoly studené války či provinčními rusofoby. Ještě méně lidí by si umělo představit, že se rozhoří skutečná válka, jejíž boje si již vyžádaly okolo deseti tisíc lidských životů, včetně téměř tří set cestujících z pravidelné linky prolétávající nad východní Ukrajinou. Stejně tak by však jen málo lidí v roce 1904 – ve zlatém věku Einsteina a Klimta, Mahlera a Freuda, Gropiuse a Debussyho – považovalo za představitelné, že za deset let se evropský kontinent promění v jatka mechanizovaného ničení a ani ne za čtyři desítky let jej postihne ještě děsuplnější katastrofa.

Skutečnost, že je Evropa znovu dějištěm globálních změn, se protiví tradičnímu názoru, který řadu let propagovali západní politikové a většina expertů na zahraniční vztahy. Není to tak dávno, kdy Evropu velebili coby vrchol lidského snažení, sociálnědemokratickou, pacifistickou velmoc, jež bude konkurovat Spojeným státům. V roce 2002 vydal Charles Kupchan, ředitel pro evropské záležitosti v Radě národní bezpečnosti za vlády Billa Clintona i Baracka Obamy, knihu The End of the American Era: U.S. Foreign Policy and the Geopolitics of the Twenty-First Century (Konec americké éry: Zahraniční politika USA a geopolitika dvacátého prvního století). Hlavním soupeřem USA v boji o globální vliv, věštil Kupchan, nebude Čína, ale „sjednocující se Evropa, jež povstává jako protiváha Spojených států“. O dva roky později, v knize Evropský sen, velebil Jeremy Rifkin evropskou „bohatou multikulturní různorodost“ oproti americkému „tavicímu kotli“, pro Evropu typickou „spolupráci a konsenzus“ oproti americkému „jednostrannému uplatňování zahraniční politiky“ a „zábavu, dokonce až zahálku“ starého kontinentu oproti americké posedlosti pracovní výkonností. Pouhý rok poté, co Rifkin vyjádřil svou předpověď, že Evropa Ameriku „zastíní“, Mark Leonard ve své nešťastně nazvané knize Why Europe Will Run the 21st Century (Proč dvacátému prvnímu století bude vládnout Evropa) pyšně hlásal, že „Evropa na svých základech potichu znovuobjevila revoluční model pro budoucnost a alternativu k americké hrubé síle“.

Ačkoli teprve události poslední doby ukázaly, že se tyto předpoklady přinejmenším mýlily, náznaky problémů byly patrné už docela dlouho. Evropská finanční krize, jež začala už téměř před deseti lety, odkrývá neudržitelnost starého modelu blahobytného sociálního státu. Tisíce mladých mužů přidávajících se k Islámskému státu dokládají, že klamem jsou do velké míry i evropské představy o multikulturalismu. Ruská válka s jedním z evropských států zvrátila kdysi převládající přesvědčení, že by Moskva mohla ve světovém dění hrát spíše konstruktivní, nikoli destruktivní roli. Světadíl obecně považovaný za „vývozce bezpečnosti“, požehnaný záviděníhodným obdobím desítek let míru, se sám stává zónou nestability, kde se běžnými jevy rychle stávají epizody teroristického násilí a politického chaosu.

Zatímco čtete tyto řádky, Evropa prochází největšími politickými bouřemi za řadu desítek let. Pouhých pět let poté, co získala Nobelovu cenu za mír, se bortí Evropská unie, jeden z nejambicióznějších politických projektů v dějinách. Samotnou její existenci ohrožuje souběh několika krizí: téměř deset let nulového hospodářského růstu, nové ambice Ruska, nárůst islamistického extremismu a největší masové stěhování národů od konce 40. let 20. století. Tyto odstředivé síly obnažují celou řadu puklin uvnitř Evropy. Představte si starý kontinent na grafu s osami x a y. Svislá osa, vedoucí zhruba „od Štětína po Terst“, jak Winston Churchill popsal železnou oponu, odděluje východní Evropu, požadující tvrdší postoj vůči Rusku, od Evropy západní, toužící po smiřování. Východní polovina zároveň vznáší důrazné námitky vůči naléhání Německa, aby Evropa přijala více než milion migrantů z Afriky a Blízkého východu. Vodorovná osa proti sobě staví rozpočtově odpovědné státy severu Evropy a marnotratnější ekonomiky jejího jihu. Británie, oddělenější od dění na pevninské části kontinentu než kdykoli od svého vstupu do Evropského hospodářského společenství (předchůdce EU) v roce 1973, do grafu prakticky nikam nezapadá a nezapadala už předtím, než si v červnu 2016 odhlasovala vystoupení z EU.

To, co se dříve zdálo jako nezvratné – stále se rozšiřující politická a hospodářská integrace na kontinentu, kde byly ozbrojené konflikty spolu s totalitními ideologiemi typu komunismu a fašismu vypuzeny na smetiště dějin – se dnes jeví jako přechodná historická etapa. Na místech, kde desítky let nebyly, jsou znovu zaváděny hraniční kontroly. Sled násilných událostí proměňujících tvář kontinentu, počínaje ruskou invazí na Ukrajině a konče okázalými teroristickými útoky islamistů, v kombinaci s dalšími zásadními jevy typu britského vystoupení z EU a vzestupu „neliberální demokracie“ v zemích jako Maďarsko nebo Polsko, uvrhl na budoucí stabilitu kontinentu závažné pochybnosti. Napříč celou Evropou zaznamenávají soustavný nárůst preferencí populistické politické strany, tyjící z neuspořádanosti a nejistoty, a ukazují tak na rostoucí vyčerpání z technokratického postupování pozvolnými kroky, typického pro liberální demokracii. Tyto nacionalistické, protiamerické, často rasistické a antisemitské síly čerpají z těch nejšpinavějších evropských tradic. Levicová i pravicová hnutí – jimž ve světle jejich obliby již nelze oprávněně přiřazovat přídomek „krajně“ – slibují návrat k idealizované minulosti pod rukou silného muže (či ženy). Evropané, znechucení neschopností svých vlád zvládat kupící se problémy, zpochybňují samotnou legitimitu a efektivitu liberální demokracie a začínají naslouchat svůdným hlasům buřičů, kteří nehledě na své údajné politické odlišnosti všichni vzývají návrat předkatastrofické éry, jež údajně existovala před evropskou integrací a v níž byl život snazší, levnější a bezpečnější. Ozvěna sice zní v různých jazycích, volání do zbraně je však stále totéž. Liberální maďarská filozofka Ágnes Hellerová naříká nad nízkou „frustrační tolerancí“ Evropanů a nad tím, jak se „v době krize nezadržitelně obracejí k diktátorům“.[1] Odpadlictví Evropy od demokracie přitom zrcadlí celosvětový trend – rok 2015 byl devátým rokem v řadě, kdy podle měření organizace Freedom House, zabývající se dodržováním lidských práv, poklesla globální svoboda.

Problémy popisované v této knize mají společnou ztrátu víry v univerzální, humanistické hodnoty takzvané evropské myšlenky. „Evropská myšlenka není primární emocí typu vlastenectví či příslušnosti k národu,“ uvažoval vídeňský spisovatel Stefan Zweig v roce 1934, „nerodí se z primitivního pudu, ale z vnímání, není výsledkem živelného zápalu, ale pomalu dozrávajícím ovocem vyššího způsobu myšlení.“[2] Tato myšlenka byla kdysi poměrně rozšířená. V době po druhé světové válce, když byla Evropa rozdělená, si politická pravice i levice velmi vysoce cenily toho, co Západ měl a Východ po tom prahl: prostředí politické a ekonomické svobody, náboženské otevřenosti (třebaže často nabývající podoby lhostejnosti k náboženství) a míru. Tato vize se nikdy nenaplnila tak silně nebo tak opravdově, jak si Evropané rádi namlouvali – bezpečnost jim zajišťovala vojenská síla, za kterou nemuseli platit, a lidé jiné rasy či náboženství byli tolerováni, dokud se příliš neprojevovali. Přesto však existovala široká, i když jen hrubá shoda na společné sadě dohod a hodnot.

Nyní však tato shoda prochází zkouškou a někde destrukcí. Někteří lidé ji nikdy nepřijali za svou, pro jiné byla přijatelná pouze za předpokladu, že pro její zachování nemuseli příliš riskovat. Vnější hrozby, jež by mohly mít sjednocující vliv – jako migrace a ruská agrese – způsobují naopak odcizování. Úpadek Evropy lze však z velké části připisovat domácím faktorům, nikoli vnějším. Ekonomická stagnace, populismus, rozčarování z liberální demokracie a rostoucí sociální pnutí přivede Evropu přesně do toho zesláblého stavu, v němž ji Vladimir Putin chce mít. Na dotaz, zda je „zásadní žít v zemi, jež je řízena demokraticky“, odpoví kladně pouze asi 40 % Evropanů narozených v 80. letech.[3] Téměř 20 % křesel, skoro dvakrát tolik než před třiceti lety, tak v parlamentech jednotlivých evropských států drží autoritářské populistické strany (levicové i pravicové) a zastoupení navíc mají ve třetině evropských vlád.[4] Evropané si dnes musejí klást otázku: Jak upřímně jsme Evropě oddáni? Co jsme ochotni obětovat pro pokračování největšího pokusu o politickou spolupráci v dějinách lidstva?

Přestože události posledních několika let jasně ukazují, že by se Evropa znovu měla stát těžištěm zájmu americké zahraniční politiky, Washington se obrací jinam. Po skončení studené války se pozornost Ameriky soustředila na Blízký východ, Asii a ještě dál. V domnění, že Evropa je konečně a navždy „vyřešená“, ztráceli o ni američtí političtí činitelé zájem, a tato tendence se ještě zvýraznila po útocích z 11. září. Tato lhostejnost k Evropě vzrostla za vlády Baracka Obamy, prvního amerického postevropského prezidenta v tom smyslu, že starý kontinent v jeho světonázoru nikdy nezaujímal výsadní postavení, jakému se těšil u jeho předchůdců. V tokijském projevu z roku 2009 pro sebe Obama použil označení „první tichomořský prezident USA“, které si vydobyl díky svým dětským zážitkům, když vyrůstal v Indonésii a na Havaji, a které později dostaly hmatatelnou politickou podobu jeho přehnaně propagovaného „obratu“ amerických vojenských a diplomatických zdrojů směrem do Asie. „Zde vidíme budoucnost,“ přednesl Obama v roce 2011 před australským parlamentem a implicitně tím sděloval, že jiné nejmenované části světa představují minulost. Za Obamy neproběhla žádná ambiciózní evropská iniciativa typu Marshallova plánu nebo rozšíření EU a NATO, jaké koncem 90. let 20. století a v prvním desetiletí nového tisíciletí uskutečnili jeho předchůdci.

Přesně ve chvíli, kdy aktuální dění potvrzuje nepostradatelnost amerického zapojení, však vadne shoda obou hlavních amerických politických sil na oddanosti Evropě. Během kampaně před americkými prezidentskými volbami Donald Trump opakovaně shazoval NATO jako „zastaralé“ a zpochybňoval americké smluvní závazky bránit své spojence ve východní Evropě, zatímco na adresu Vladimira Putina měl jen slova chvály (což je typické pro jeho obecnější vlídný postoj k autoritářům). Putinův režim mu laskavost vrátil tím, že aktivně zapracoval na Trumpově zvolení, když na stránkách Wikileaks zveřejnil e-maily, které získal hackerskými útoky na celostátní výbor Demokratické strany a kampaň Hillary Clintonové. Trump se dostal do Bílého domu po etnonacionalistickém tažení evropského střihu, jaké podle přesvědčení většiny Američanů nemohlo v jejich zemi nikdy zakořenit. Patří do celosvětové vlny neliberálních populistů, jejíž evropští členové vidí v ruském režimu spřízněnou duši a strategického spojence. Nový americký prezident nahlíží na mezinárodní vztahy jako na obří obranné čachry, v nichž spojenectví naprosto nijak nesouvisejí se společnými hodnotami a jsou čistě obchodního rázu. Zvolením Trumpa se v Americe neuvěřitelné stalo skutkem, do nejmocnějšího postu na zemi byl katapultován autoritářský demagog. Nyní již nelze považovat za samozřejmé, že USA budou lídrem svobodného světa – mohou se v globálním boji za svobodu stát pasivním přihlížejícím, nebo aktivním protihráčem, pokud prezident Trump uzavře s Putinem nějakou podobu diplomatického spojenectví.

Ke spojeneckým svazkům své země přitom chová podobnou nedůvěru i posilující levé křídlo americké politiky – v roce 2010 podepsalo 50 demokratických kongresmanů otevřený dopis kritizující, že „i řadu let poté, co zmizela sovětská hrozba, poskytujeme stále evropským a asijským státům vojenskou ochranu v podobě našeho jaderného deštníku a jednotek rozmístěných na našich zahraničních vojenských základnách“.[5] Jen 49 % Američanů se staví k NATO kladně a podíl respondentů s kritickým názorem na alianci vzrostl z 21 % v roce 2010 na 31 % v roce 2015.[6]

Tato kniha je vyvrcholením mého více než šestiletého života a novinářského působení v celé Evropě. Podobně jako většina Američanů jsem i já tento kontinent vnímal prizmatem dějin – Evropa byla místem, z nějž moji předkové prchli před perzekucí, krajinou muzeí, zámků, hradů a prázdných kostelů. Na vysoké škole jsem absolvoval předměty o britském impériu a studené válce. Zdálo se, že to zajímavé na Evropě tkví v její minulosti. Kurz o Evropské unii mě přesvědčil, že jediné problémy na evropském obzoru spočívají v dolaďování štědrých systémů sociálního zabezpečení. Předpoklad trvalé stability Evropy – že její konsenzuální politika, důstojný hospodářský růst a nenapadnutelné bezpečnostní svazky zůstanou navždy neměnné – silně ovlivnil moje rozhodování o novinářské kariéře. Jako mnoho mladých lidí hledajících dobrodružství to i mě táhlo do těch částí světa, kde se hranice stále ještě přelévaly a ke každodennímu životu patřilo násilí, kde diktátoři vládli poddaným a hrdinní disidenti bojovali za svobodu, kde na ideologiích stále ještě záleželo a lidé při jejich prosazování riskovali vše. Vydal jsem se do Jihoafrické republiky a na Blízký východ a hýčkal si sny o tom, že se stanu válečným zpravodajem.

Můj pohled změnila až nečekaná nabídka z Rádia Svobodná Evropa. Znal jsem chrabrou minulost Svobodné Evropy, v níž za železnou oponou „vysílala svobodu“. Ale jako většina lidí, jimž jsem později o svém novém zaměstnavateli řekl, jsem netušil, že tato instituce ještě existuje. Při četných cestách po Evropě a po zemích bývalého Sovětského svazu jsem začal chápat, že dějiny neskončily, že Evropa nevkročila do „postideologického věku“ a že optimistické předpoklady nevyhnutelného triumfu liberální demokracie, volných trhů, mírumilovného soužití a politického pluralismu byly předčasné i na kontinentu, který se tolik pyšnil tím, že tyto hodnoty stvořil a vyvezl do světa.

Brzy po přestěhování do Evropy jsem si uvědomil, že abych této části světa a jejímu fungování porozuměl, musím se alespoň trochu obeznámit s její největší a nejmocnější zemí. V létě roku 2012 jsem se do Německa přestěhoval a zanedlouho jsem z něho i já nabyl onen kladný dojem, který je společný mnoha zahraničním návštěvníkům této pozoruhodné země. Píle a pečlivost, obdivuhodně sebekritický pohled na historii, důkladnost a chorobné puntičkářství (projevující se při úkolech, které si takovou preciznost zasluhují, ale i při těch druhých), vysoká úroveň veřejné debaty, značná očekávání od sebe i od druhých – to všechno byly vlastnosti, které jsem u jednotlivých Němců i u celé německé společnosti oceňoval. Pro člověka, kterému se příčí „klackovství“ – v mé generaci mileniálů tak hojná směsice nezodpovědnosti a drzosti – bylo Německo jakýmsi rájem, kde vládla spolehlivost a zdravý rozum.

Jestliže na mě však Němci udělali dojem svou upřímností, úplně stejně mě ohromil i jejich zjednodušující způsob myšlení. Pacifistická politická kultura považuje už jen mírné projevy obranného vojenského postoje za předzvěst katastrofálního nacionalismu. Lhostejnost vůči íránskému chomejnistickému režimu, jehož antisemitská rétorika evokuje tu, která ne zas tak dávno zněla v berlínských ulicích, a všeobecné krčení ramen, když Rusko anektovalo Krym, ve mně vyvolaly otázky, jaká že ponaučení si Němci z tak pečlivého studia vlastních dějin odnesli. Historická vina za nacistické zločiny stála za sice dobře myšlenou, ale přesto neuváženou politikou otevřených dveří vůči uprchlíkům, jejíž negativní důsledky budou patrné po několik generací. Německá bohorovnost přede mnou vykrystalizovala při jednom rozhovoru o skandálu se špionážními praktikami americké Národní bezpečnostní agentury (NSA), v němž jeden mladý poslanec Spolkového sněmu trval na tom, že je Američany nutné potrestat, protože „špehování je protiprávní“. Naivní upřímnosti jeho chvástání se vyrovnala jenom jeho zjevná absurdita – onen člověk upřímně věřil tomu, že když špionáž porušuje zákony, může a měla by být zakázána.

Američané se v minulosti raději příliš nepřehrabují – když o tomto našem národním rysu hovořil spisovatel a politik Gore Vidal, označil nás za „Spojené státy amnestické“. Naši zemi založili a i nadále do ní přicházejí lidé prchající před dusivými společenskými normami a svazujícími národními traumaty ve svých domovinách. Evropané jsou, někdy ke svému užitku, ale stejně často i ke své škodě, méně zběhlí v oprošťování se od vlastních bolestivých dějin. Německé pobouření skandálem s NSA nelze pochopit, aniž by člověk znal status Německa coby poválečného amerického protektorátu. Úpadek Maďarska do podoby „neliberální demokracie“ je ozvěnou jeho autoritářské minulosti. Současný neutěšený stav Řecka nedává smysl bez přihlédnutí k rokům pod vojenskou diktaturou a staletím pod cizí vládou, jimiž si prošlo. Vladimir Putin mobilizuje Rusy k obraně vlasti před Západem, který vykresluje jako záludný a spiklenecký, připomínkami jejich statečného boje ve „velké vlastenecké válce“ proti fašismu. Takové apely sice cynicky překrucují historii k dosažení politických cílů, vycházejí však z prožitých zkušeností. Vysvětlit, proč tyto dějinné události, skutečné i smyšlené, dodnes tak rezonují, je jedním z důvodů, proč jsem tuto knihu napsal.

Konec Evropy je geograficky a tematicky uspořádán do osmi kapitol, z nichž každá je případovou studií státu v krizi. Žádná z těchto krizí však není výlučnou záležitostí země, kterou zachvátila – znepokojivé trendy pozorovatelné v jednom státě se přelévají přes hranice a rezonují po celém kontinentu. Moje cesta začíná v Estonsku, asi nejzranitelnějším členském státu NATO vůči rozvratné činnosti a invazi z východu, kde kontroverzní demolice sovětského památníku druhé světové války odhaluje, jak Rusko zneužívá národnostní pnutí na východní hranici Evropy k nabourávání západního spojenectví. V Maďarsku je to pro změnu vztyčení památníku druhé světové války, které vyvolává ostré spory o politiku paměti a ilustruje regionální posun k autoritářství. Reakce Německa na skandál s NSA odhaluje křehkost jeho strategického napojení na Západ a kapitola o Evropské unii rozebírá její nefunkční řešení největší migrační krize od druhé světové války i její dlouhodobou neschopnost asimilovat své muslimské občany. Ve Francii odhaluje exodus největší evropské židovské komunity proměnlivou povahu nejkrvavější tradice starého kontinentu: antisemitismu. Za Lamanšským průlivem jsou pak bezprecedentní vystoupení členského státu z EU, potenciální nezávislost Skotska a štěpení Labouristické strany předzvěstí dezintegrační řetězové reakce v evropském projektu a podtrhují žalostný stav sociálnědemokratické politické tradice. Řecko je zemí, kde populismus a klientelismus vstoupily do války s fiskální odpovědností vyžadovanou eurem. Moje cesta se lehce optimisticky uzavírá na Ukrajině, v novém Západním Berlíně, kde lidé za Evropu vedou boj, jehož existenciální charakter jejich evropští spoluobčané odmítají uznat. Tyto krize mají jednu společnou příčinu: nedostatek solidarity. Zažehnat je může pouze soudržnost: politická, ekonomická, vojenská a kulturní.

Kam do tohoto obrazu zapadá Amerika? Evropa je nejdůležitějším spojencem USA. S žádnou jinou oblastí světa nemají Spojené státy společnou tak hlubokou oddanost liberálnědemokratickým hodnotám. Ochrana práv jednotlivce, volný pohyb zboží, osob a informací, svoboda projevu a náboženského vyznání, udržování mezinárodního systému založeného na respektování pravidel – nic z toho by bez spolupráce s Evropou nebylo možné. Kdykoli chce Amerika na mezinárodním poli něčeho dosáhnout, ať už to bude projekt řešení globálního oteplování či zastavení íránského programu jaderných zbraní, je Evropa spojencem, na nějž se obrátí jako první. Je tomu skutečně tak, všechny hodnotné věci, jichž Amerika ve světě od roku 1945 dosáhla, proběhly s Evropou po boku. Sto let předtím, než Američané a Evropané začali na troskách po druhé světové válce budovat současný liberální mezinárodní pořádek, napsal velký francouzský kronikář Ameriky Alexis de Tocqueville, že „nikdy nebudou oba kontinenty žít zcela nezávisle jeden na druhém: existuje příliš mnoho přirozených vazeb mezi jejich potřebami, jejich ideami, jejich zvyky a jejich mravy“.[7] Rozklad Evropy by zkrátka byl jednou z nejhorších zahraničněpolitických katastrof USA.

Mezi americkými politiky a politology, zvláště těmi pravicovými, panuje tendence společně ohrnovat nad Evropou nos. Dělá se jim zle z úcty Evropanů ke státu, z jejich ochoty odvádět vládě tak velkou část svého příjmu, z jejich omezování svobody projevu a z jejich neochoty dávat peníze na armádu, nemluvě o jejím nasazování. Tak široce rozšířená a hluboce ukotvená je v některých kruzích tato představa, že se „Evropa“ stala v americkém politickém výrazivu neslušným slovem, přezdívkou pro jakési mdlé kolektivistické hnutí. Američané si stěžují, že Evropané jsou „černí pasažéři“, jejichž okázalé sociální programy jsou možné pouze díky obrannému deštníku, který bez vděku dotují američtí daňoví poplatníci.

Evropané naopak přijímají, přinejlepším s nepochopením, přinejhorším pak s odporem, americkou kulturu zbraní. Veřejné praktikování náboženství v podání Američanů jim nahání husí kůži. Průměrného Evropana děsí skutečnost, že se Američané modlí k Bohu, trvají na pouštění klimatizace a stále ještě používají trest smrti. Protesty proti Američany vedené válce v Iráku přivedly do ulic Londýna, Paříže a Madridu rekordní počty lidí, ale prakticky nikdo z Evropanů se neobtěžoval protestovat, když Rusko anektovalo Krym nebo když Bašár Asad nasadil chemické zbraně proti dětem.

Coby Američan, který v Evropě žil a často tam cestuje, jsem s těmito společenskými, politickými a kulturními neshodami dobře obeznámen, jejich vyřešení však není cílem této knihy. Argumenty, které v ní už za okamžik budete číst, vyvěrají z přesvědčení, že hodnoty a zájmy sjednocující Američany a Evropany jsou mnohem početnější a mnohem významnější než cokoli, co nás rozděluje.

1 Ágnes Hellerová, příspěvek do panelové diskuse v rámci projektu „Unravelling Europe,“ centrum Free Word a magazín Index on Censorship, Londýn, 15. 6. 2016.

2 Stefan Zweig, „Einigung Europas: Eine Rede,“ nedokončený rukopis, 1934.

3 Průzkum světových hodnot, 5. a 6. vlna (2005–2014), citováno v Roberto Stefan Foa a Yascha Mounk, „The Democratic Disconnect,“ Journal of Democracy 27, č. 3 (červenec 2016).

4 Andreas Johansson Heinö, „Timbro Authoritarian Populism Index,“ 2016, Timbro, http://timbro.se/sites/timbro.se/files/files/reports/4rapportpopulismindex_eng0.pdf.

5 Dopis senátorů Rona Wydena, Patricka J. Leahye a dalších Národní komisi pro fiskální odpovědnost a reformy, 13. 10. 2010, https://www.wyden.senate.gov/download/?id=6901E1E2-CA23-4835-8041-F57F79873092&download=1.

6 Pew Research Center, NATO Publics Blame Russia for Ukraine Crisis, but Reluctant to Provide Military Aid (Washington: Pew Research Center, červen 2015).

7 Alexis de Tocqueville, Democracy in America (New York: Walker, 1847), 457 (česky jako Demokracie v Americe, Praha: Lidové Noviny, 1992, s. 297).

Líbila se Vám ukázka elektronické knihy?
Zakupte si celou e-knihu na Kosmas.cz

Líbila se Vám ukázka elektronické knihy?
Zakupte si celou e-knihu na Kosmas.cz

Líbila se Vám ukázka elektronické knihy?
Zakupte si celou e-knihu na Kosmas.cz

Líbila se Vám ukázka elektronické knihy?
Zakupte si celou e-knihu na Kosmas.cz

Líbila se Vám ukázka elektronické knihy?
Zakupte si celou e-knihu na Kosmas.cz

Líbila se Vám ukázka elektronické knihy?
Zakupte si celou e-knihu na Kosmas.cz

Líbila se Vám ukázka elektronické knihy?
Zakupte si celou e-knihu na Kosmas.cz

Líbila se Vám ukázka elektronické knihy?
Zakupte si celou e-knihu na Kosmas.cz

Líbila se Vám ukázka elektronické knihy?
Zakupte si celou e-knihu na Kosmas.cz

Líbila se Vám ukázka elektronické knihy?
Zakupte si celou e-knihu na Kosmas.cz

Líbila se Vám ukázka elektronické knihy?
Zakupte si celou e-knihu na Kosmas.cz