Ukázka knihy z internetového knihkupectví www.kosmas.cz

Niall Ferguson

Věž a náměstí

Mocenské sítě od svobodných
zednářů po Facebook

ARGO

Niall Ferguson

VĚŽ A NÁMĚSTÍ

Mocenské sítě od svobodných zednářů po Facebook

Z anglického originálu The Square and the Tower.

Networks and Power, from the Freemasons to Facebook,

vydaného v roce 2017 nakladatelstvím Penguin Random House v Londýně,

přeložil Jan M. Heller

Odpovědný redaktor Vít Penkala

Korektury Jiří Podzimek

Obálka Pavel Růt

Grafická úprava a sazba Vladimír Fára

Příprava elektronických formátů Kosmas

E-knihu vydalo nakladatelství Argo, Milíčova 13, 130 00

Praha 3, www.argo.cz, argo@argo.cz,

roku 2019 jako svou 4218. publikaci

Elektronické vydání první

ISBN 978-80-257-3047-8 (váz.)

ISBN 978-80-257-3115-4 (e-kniha)

Copyright © Niall Ferguson, 2017

All rights reserved.

Czech edition © Argo, Dokořán 2019

Translation © Jan M. Heller, 2019

Naše knihy distribuuje knižní velkoobchod KOSMAS,
lze je pohodlně zakoupit v internetovém knihkupectví www.kosmas.cz

„Kdybych přerušil své mlčení, síla by mě opustila; avšak dokud jsem zticha, držím svého nepřítele v neviditelném síťoví.“

George MacDonald

Předmluva:
Historik v síti

Žijeme ve světě propojeném sítěmi – nebo nám to alespoň někdo neustále tvrdí. Slovo „síť“ (nebo anglické network) a od něj odvozená slovesa, jejichž užívání bylo až do sklonku 19. století spíše řídké, jsou nyní užívána až příliš. Pro ctižádostivého mladého adepta korporátní kariéry vždycky stojí za to jít ještě na jeden večírek, ať už je jakkoli pozdě, jen kvůli networkingu. Chtělo by se jít spát, ale strach ze zmeškání něčeho důležitého je mučivý. Na druhé straně pro nespokojeného starého outsidera má to slovo jiné konotace. Vzrůstá podezření, že svět ovládají mocné a nedostupné sítě: banky, establishment, systém, Židé, svobodní zednáři, ilumináti. Téměř vše, co bylo kdy napsáno v tomto tónu, jsou nesmysly. Zdá se však nepravděpodobné, že by konspirační teorie byly natolik trvanlivé, kdyby takové sítě neexistovaly vůbec.

S teoretiky konspirace je ta potíž, že podobně jako ukřivdění outsideři bez výjimky špatně chápou a popisují způsoby, jak sítě fungují. Obzvláště mají tendenci se domnívat, že elitářské sítě skrytě a snadno ovládají formální mocenské struktury. Můj výzkum – stejně jako moje osobní zkušenost – prozrazují, že tomu tak není. Naopak: neformální sítě mají často vůči oficiálním institucím velmi nejednoznačný, někdy dokonce přímo nepřátelský postoj. Naproti tomu profesionální historikové měli až donedávna sklon úlohu sítí přehlížet, nebo alespoň podceňovat. I dnes většina akademických historiků spíše zkoumá instituce toho druhu, které budují a schraňují archivy, jako kdyby ty, které za sebou nezachovávají řádnou papírovou stopu, jednoduše nestály za řeč. Znovu: můj výzkum a zkušenosti mě naučily mít se na pozoru před tyranií archivů. Největší zvraty v dějinách jsou často dílem spoře dokumentovaných, neformálně organizovaných skupin.

Tato kniha pojednává o nepravidelném dějinném pohybu. Rozlišuje mezi dlouhými epochami, v nichž lidský život ovládaly hierarchické struktury, od vzácnějších, ale dynamičtějších období, kdy se do popředí dostávaly sítě, zčásti díky změnám v technické oblasti. Jednoduše řečeno: jestliže panuje hierarchie, máte jen tolik moci, kolik odpovídá příčce, na níž se právě nacházíte na žebříku organizace státu, korporace nebo podobné vertikálně uspořádané instituce. Když se dostanou do popředí sítě, můžete mít tolik moci, kolik odpovídá vaší pozici v jedné nebo více horizontálně uspořádaných společenských skupinách. Uvidíme, že tato dichotomie mezi hierarchií a sítěmi představuje přílišné zjednodušení. Některá osobní odhalení však snad ukážou, že je to užitečný výchozí bod.

Když jsem jednoho večera v únoru roku 2016 načrtl první nástin této předmluvy, byl jsem na literárním večírku. Hostitelem byl bývalý starosta New Yorku. Spisovatel, k oslavě jehož díla jsme se sešli, byl sloupkař z Wall Street Journal a bývalý autor prezidentských projevů. Byl jsem tam na pozvání šéfredaktora Bloomberg News, kterého jsem znal díky tomu, že jsme před více než čtvrtstoletím studovali na stejné koleji v Oxfordu. Na večírku jsem se pozdravil a krátce hovořil se zhruba desítkou dalších lidí, mezi nimiž byli: prezident Rady pro mezinárodní vztahy, CEO jednoho z největších amerických průmyslových skupin Alcoa Inc., redaktor názorové rubriky Wall Street Journalu, moderátor Fox News, členka prestižního newyorského dámského klubu Colony Club s manželem a mladý autor projevů, který se mi představil s tím, že četl jednu z mých knih (což je zaručeně správný způsob, jak zahájit konverzaci s univerzitním profesorem).

Z jednoho pohledu je zřejmé, proč jsem na tom večírku byl. Skutečnost, že jsem pracoval postupně na několika známých univerzitách – v Oxfordu, Cambridgi, na Newyorské, Harvardově a Stanfordově –, automaticky znamená, že jsem součástí složitého přediva sítí bývalých absolventů. V důsledku svého povolání vysokoškolského učitele a autora knih jsem se také zapojil do řady ekonomických a politických sítí, jako jsou Světové ekonomické fórum nebo konference Bilderberg. Jsem členem tří londýnských klubů a jednoho newyorského. V současnosti zasedám ve správních radách tří korporátních organizací: jedné globální firmy v oboru investičního managementu, jednoho britského think tanku a jednoho newyorského muzea.

A přesto: ačkoli jsem relativně dobře zapojen v síti, moc nemám takřka žádnou. Na onom večírku mě zaujal okamžik, kdy bývalý starosta v krátkém uvítacím proslovu využil příležitosti a naznačil (ne zrovna nadšeně), že zvažuje jít jako nezávislý kandidát do boje v nadcházejícím zápase o zvolení nového prezidenta Spojených států. Jakožto britský občan bych však nemohl v těchto volbách ani hlasovat. Stejně tak by ani jemu, ani žádnému jinému kandidátovi nijak nepomohla moje podpora. To proto, že si o mně jakožto o akademikovi převážná většina Američanů myslí, že jsem zcela odpoután od skutečných životů běžných lidí. Na rozdíl od svých bývalých kolegů z Oxfordu nerozhoduji ve vysokoškolských přijímacích zkouškách. Když jsem vyučoval na Harvardu, mohl jsem studentům dát dobré nebo průměrné známky, ale neměl jsem žádnou podstatnou moc zabránit ani těm nejslabším mezi nimi v absolvování školy. Když došlo na přijímačky do doktorského studia, měl jsem jen jediný z mnoha hlasů služebně staršího člena učitelského sboru, což opět neznamenalo žádnou moc. Mám do určité míry moc nad lidmi, kteří pracují pro mou poradenskou firmu, ale v rozmezí pěti let jsem dal výpověď celkem jednomu zaměstnanci. Jsem otcem čtyř dětí, ale v případě tří z nich je můj vliv – o moci ani nemluvě – minimální. I to nejmladší, kterému je pět let, se už učí, jak se vzepřít mé autoritě.

Zkrátka, nejsem prostě příliš hierarchická osoba. Z vlastního rozhodnutí patřím spíš do sítí. Jako vysokoškolského studenta mě těšilo, jak málo je život na univerzitě stratifikovaný; obzvláště se mi líbilo množství nahodile zorganizovaných společenství. K mnohým jsem se připojil a v několika jsem se nepravidelně objevoval. Mám dvě oblíbené zkušenosti z Oxfordu – když jsem hrál na kontrabas v jazzovém kvintetu – tělese, které si dodnes zakládá na tom, že nemá kapelníka – a když jsem se účastnil setkání malého konzervativního diskusního kroužku, který nesl jméno Canning. Rozhodl jsem se stát se akademikem, protože ve dvaceti letech jsem silně upřednostňoval svobodu před penězi. Když jsem viděl své vrstevníky a jejich otce zapojené v tradičních, vertikálně orientovaných manažerských strukturách, třásl jsem se hrůzou. Když jsem naopak pozoroval oxfordské profesory, kteří mě učili – členy středověké instituce, občany starobylé republiky vzdělanosti, vládce ve svých pracovnách obložených knihami –, cítil jsem neodolatelnou touhu kráčet v jejich poklidných, měkkých stopách. Když se ukázalo, že akademický život je poněkud hůře odměňovaný, než jak očekávaly ženy v mém životě, snažil jsem se vydělávat peníze tak, abych se nemusel potupně podřídit skutečnému zaměstnání. Jako novinář jsem dával přednost práci na volné noze, většinou na poloviční úvazek a nejlépe jako sloupkař za paušální honorář. Když jsem přešel do rozhlasu, psal jsem a vysílal na základě externí smlouvy a později jsem vybudoval vlastní produkční firmu. Podnikání mé lásce ke svobodě vyhovovalo, i když bych řekl, že jsem společnosti zakládal spíš proto, abych si uchoval svobodu, než proto, abych zbohatl. Nejvíc mě těší psát knihy o tématech, která mě zajímají. Nejlepší z těchto projektů – dějiny Rothschildových bank, kariéra Sigmunda Warburga a životopis Henryho Kissingera – ke mně doputovaly díky mé síti. Teprve velmi nedávno jsem si uvědomil, že tyto moje knihy byly také knihami o sítích.

Někteří z mých současníků usilovali o bohatství. Jen nemnozí z nich ho dosáhli, aniž by se museli alespoň na nějakou dobu upsat jako smluvní sluhové, obvykle v některé bance. Jiní se snažili získat moc; také oni postupovali vzhůru po žebříčku stranických funkcí a dnes se musí divit, jaké nedůstojnosti museli kdysi strpět. Ovšemže i v prvních letech akademického života člověk zažije pokoření, ta se však nedají srovnávat s tím, když je stážistou u Goldman Sachs nebo dobrovolníkem v kampani prohrávajícího kandidáta opoziční strany. Vstoupit do hierarchie znamená ponížit se; přinejmenším zpočátku. Dnes však někteří z mých oxfordských spolužáků sedí na vrcholcích mocných institucí jako jejich generální ředitelé nebo ministři. Jejich rozhodnutí mají přímý vliv na to, kam potečou miliony, ne-li miliardy dolarů, a někdy dokonce na osud celých národů. Manželka jednoho z mých oxfordských kolegů, který vstoupil do politiky, si mu jednou stěžovala na to, že dlouho pracuje, že nemá soukromí, má nízký plat a málo dovolené – a že nemá žádnou jistotu zaměstnání, což je neoddělitelnou součástí demokracie. Odpověděl jí: „Ale to, že tohle všechno vydržím, jen dokazuje, jak nádherná je moc.“

Ale je skutečně? Je dnes lepší být v síti, která vám dává vliv, než být v hierarchii, která vám dává moc? Co z toho se lépe hodí na vaše vlastní postavení? My všichni jsme nevyhnutelně členy více než jedné hierarchické struktury. Téměř všichni jsme občany přinejmenším jednoho státu. Velmi velká část z nás je zaměstnancem alespoň jedné korporace (a překvapivě velká část světových korporací je dosud přímo či nepřímo ovládána státem). Většina lidí do dvaceti let v rozvinutém světě jsou dnes pravděpodobně v nějakém typu vzdělávací instituce, a ať už tyto instituce tvrdí cokoli, jejich struktura je od základů hierarchická. (Je pravda, že rektorka Harvardu má velmi omezenou moc nad řádným profesorem, ale společně s hierarchií děkanů pod sebou má velkou moc nad kýmkoli jiným, počínaje nejschopnějším mladým profesorem a konče posledním prvákem.) Velká část mladých mužů a žen po celém světě – ačkoli už mnohem menší, než jak to bylo po většinu posledních čtyřiceti století – je zapojena do vojenské služby, což je tradičně nejhierarchičtější ze všech činností. Jestliže se někomu „zodpovídáte“, byť by to bylo jen představenstvu firmy, jste v hierarchii. Čím více lidí se zodpovídá vám, tím vzdálenější jste od základů pyramidy.

Přesto většina z nás náleží do více sítí než hierarchií, a tím nemyslím jen to, že jsme na Facebooku, Twitteru nebo té či oné z digitálních sítí, které se vynořily na internetu v posledním desetiletí. Máme síť příbuzných (jen málo evropských a amerických rodin je hierarchických), přátel, sousedů nebo známých se společnými zájmy. Jsme absolventy vzdělávacích institucí. Jsme fanoušky fotbalových týmů. Jsme členové klubů a společností nebo podporovatelé dobročinných institucí. Dokonce i náš podíl na aktivitách hierarchicky strukturovaných institucí, jako jsou církve nebo politické strany, se spíše podobá networkingu než práci, protože jsme do nich zapojeni dobrovolně a bez očekávání finanční odměny.

Svět hierarchie a svět sítí se setkávají a vzájemně na sebe působí. Uvnitř každé velké korporace jsou sítě, které se velmi liší od oficiální organizační struktury. Když zaměstnanci obviní představeného z nadržování, vyplývá z toho, že určité neformální vztahy patrně převážily nad formálním procesem kariérního růstu, který spravuje oddělení lidských zdrojů v pátém patře. Když se zaměstnanci různých firem sejdou po práci na alkoholické občerstvení, přesunou se z vertikální věže korporace na horizontální náměstí sociální sítě. A co je podstatné: když se sejde skupina jednotlivců, z nichž každý má nějakou moc v jiné hierarchické struktuře, může mít jejich networking dalekosáhlé důsledky. Anthony Trollope ve svých palliserovských románech pozoruhodně zachytil rozdíl mezi formální mocí a neformálním vlivem, když popsal, jak se viktoriánští politikové v Dolní sněmovně navzájem zostouzejí a vzápětí si soukromě vyměňují důvěrné informace v síti londýnských klubů, ke kterým všichni patřili. V této knize bych rád ukázal, že podobné sítě lze najít takřka všude v dějinách lidstva a že jsou mnohem významnější, než jak bychom se domnívali, kdybychom věřili knihám historiků.

Jak jsem se již zmínil, historikové nebývali příliš dobří v rekonstruování sítí minulosti. K zanedbávání sítí docházelo zčásti proto, že tradiční historický výzkum spoléhal, pokud šlo o pramenný materiál, zejména na dokumenty, které produkovaly hierarchické instituce, jako jsou státy. Sítě si také pořizují záznamy, není však tak snadné je objevit. Vzpomínám si, jak jsem jako vysokoškolský student, naprostý zelenáč, přišel do státního archivu v Hamburku, kde mě nasměrovali do místnosti, ze které mi šla hlava kolem. Byla zaplněná Findbücher – mohutnými v kůži vázanými svazky, ručně psanými stěží čitelným starým německým písmem. Ty představovaly katalog archivu a ukazovaly k nesčetným zprávám, záznamním knihám ze schůzí a korespondenci všech možných „deputací“ poněkud zastaralého úředního aparátu hansovního městského státu. Živě si vybavuji, jak jsem listoval knihami odpovídajícími období, které mě zajímalo, a jak jsem ke svému zděšení nenašel ani jedinou stránku, která by mě sebeméně zaujala. Představte si to obrovské ulehčení, když jsem po několika týdnech naprostého zoufalství byl uveden do malé, dubovým dřevem obložené místnosti, v níž se nacházely soukromé dokumenty bankéře Maxe Warburga, s jehož synem jsem se čistě díky šťastné náhodě seznámil na čajovém dýchánku na britském konzulátu. V několika hodinách jsem zjistil, že Warburgova korespondence se členy jeho sítě nabízí větší vhled do dějin německé hyperinflace počátku 20. let (což bylo moje téma) než všechny dokumenty ze Staatsarchivu dohromady.

Podobně jako většina historiků jsem však o sítích mnoho let přemýšlel a psal spíše nahodile. Měl jsem v hlavě neurčité schéma, které propojovalo Warburga s ostatními členy německo-židovské podnikatelské elity různými vazbami příbuzenských a obchodních vztahů a „spříznění volbou“. Nenapadlo mě však zabývat se touto sítí důkladněji. Z lenosti jsem se spokojil s tím, že jsem pracoval s jeho „kruhy“, což je velmi nepřesný pojem. Obávám se, že když jsem po několika letech začal psát dějiny vzájemně provázaných Rothschildových bank, nebyl jsem o mnoho systematičtější. Příliš jsem se soustředil na složitou rodinnou genealogii s jejím – zdaleka ne neobvyklým – systémem sňatků mezi bratranci a sestřenicemi, a příliš málo na širší síť agentů a přidružených bank, která stejně významnou měrou napomohla tomu, že se z Rothschildů v 19. století stala nejbohatší rodina.
Při pohledu zpět si říkám, že jsem se měl mnohem víc zajímat o historiky poloviny 20. století, jako byli Lewis Namier nebo Ronald Syme, průkopníky prosopografie (kolektivní biografie), i kdyby jen pro způsob, jakým upozaďovali úlohu ideologie jakožto samostatného dějinotvorného faktoru. Jejich úsilí však nedosáhlo dostatečné úrovně, pokud jde o formální analýzu sítí. Kromě toho je vytlačila generace sociálních (socialistických) historiků, jejichž cílem bylo odhalit, že hybateli dějinných změn jsou vzestupující a upadající společenské třídy. Zjistil jsem, že v dějinném procesu nezáleží ani tak na třídách Karla Marxe jako na elitách Vilfreda Pareta – od „prominentů“ revoluční Francie po Honorationen vilémovského Německa –, ale nenaučil jsem se, jak struktury elit analyzovat.

Tato kniha je pokus toto hříšné opomíjení napravit. Vypráví příběh o vzájemném působení sítí a hierarchií od starověku po velmi nedávnou minulost. Shromažďuje teoretické podněty z nesčetných oborů od ekonomie po sociologii, od neurovědy po organizační chování. Její ústřední tezí je, že společenské sítě měly v dějinách vždy mnohem větší význam, než většina historiků, pevně zaměřených na hierarchické organizace jako státy, byla ochotna připustit – a největší úlohu hrály ve dvou obdobích. První „éra sítí“ následovala po zavedení knihtisku v Evropě na sklonku 15. století a trvala do konce 18. století. Druhá éra – ta naše – se zrodila v 70. letech, ačkoli tvrdím, že technologická revoluce, kterou si spojujeme se Silicon Valley, byla spíše důsledkem než příčinou krize hierarchických institucí. V mezidobí, od konce 90. let 18. století do konce 60. let 20. století, panoval trend opačný: hierarchické instituce obnovily svou moc a sítě úspěšně buď zastavily, nebo pohltily. Vrcholem hierarchicky uspořádané moci byla polovina dvacátého století, éra totalitních režimů a totální války.

Mám za to, že bych se k tomuto závěru nikdy nedopracoval, kdybych se nepustil do psaní životopisu jednoho z nejobratnějších networkerů moderní doby:
Henryho Kissingera. Když jsem s prací na tomto projektu dospěl do poloviny –
první svazek jsem dokončil a ke druhému jsem měl zpola hotový základní výzkum –, napadla mě zajímavá hypotéza. Vděčil Kissinger za svůj úspěch, slávu a proslulost jen svému výkonnému intelektu a nezlomné vůli? Nevděčil za ně také své své výjimečné schopnosti vybudovat pestrou síť vztahů, nejen s kolegy v Nixonově a Fordově administrativě, ale také s lidmi mimo vládu – novináři, majiteli novin, zahraničními diplomaty, hlavami států – dokonce i s hollywoodskými producenty? Tato kniha z velké části shrnuje (doufám, že ne za cenu přílišného zjednodušení) výzkum jiných badatelů, z nichž všichni jsou řádně citováni, ale ve věci Kissingerovy sítě přináším počáteční a myslím, že i původní pokus vypořádat se s touto otázkou.

Samotná kniha je produktem sítě. Chtěl bych v první řadě poděkovat řediteli a spolupracovníkům na Hooverově institutu, kde byla tato kniha napsána, a jeho vedení a mecenášům. V době, kdy se zdá, že intelektuální rozmanitost je na univerzitách nejméně vážená forma rozmanitosti, je Hoover vzácná, i když ne jediná bašta svobodného bádání a nezávislého myšlení. Rovněž bych chtěl poděkovat mým bývalým kolegům na Harvardu, kteří nadále obohacují moje úvahy při mých návštěvách na Belferově centru na Kennedyho škole a v Centru pro evropská studia, a svým novým kolegům na Kissingerově centru na Škole pokročilých mezinárodních studií Paula H. Nitze na Univerzitě Johna Hopkinse a na Schwarzmann College na Univerzitě Tsinghua v Pekingu.

Nedocenitelnou pomoc při výzkumu mi poskytli Sarah Wallingtonová a Alice Hanová a Ravi Jacques. Manny Rincon-Cruz a Keoni Correa stojí za velkou pomocí se zlepšením kvality síťových grafů a komentářů. Nesmírně pronikavé podněty mi ve svých referátech a prezentacích poskytli (abych jmenoval jen ty, kdo přenesli své myšlenky na papír): Graham Allison, Pierpaolo Barbieri, Joe Barillari, Tyler Goodspeed, Micki Kaufmanová, Paul Schmelzing a Emile Simpson. První koncepty četla řada přátel, kolegů a odborníků, které jsem žádal o radu. Těmi, kdo nelitovali času a poslali mi své poznámky, byli: Ruth Ahnertová, Teresita Alvarez-Bjellandová, Marc Andreessen, Yaneer Bar-Yam, Joe Barrilari, Alastair Buchan, Melanie Conroyová, Dan Edelstein, Chloe Edmondsonová, Alan Fournier, Auren Hoffman, Emmanuel Roman, Suzanne Sutherlandová, Elaine Treharneová, Calder Walton a Caroline Wintererová. Nedocenitelné připomínky k závěrečné části knihy mi poskytli: William Burns, Henri de Castries, Mathias Döpfner, John Elkann, Evan Greenberg, John Micklethwait a Robert Rubin. Děkuji těm, kdo se se mnou podělili o své nápady nebo mi dovolili citovat z jejich nepublikovaných prací: Glenn Carroll, Peter Dolton, Paula Findlenová, Francis Fukuyama, Jason Heppler, Matthew Jackson a Franziska Kellerová. Za pomoc s dějinami iluminátů jsem zavázán Lorenze Castella, Reinhardu Marknerovi, Olafu Simonsovi a Joeovi Wägesovi.

Jako obvykle mě a mé dílo zkušeně zastupoval Andrew Wylie a jeho kolegové, zejména James Pullen. A ještě jednou jsem měl tu čest, že editory mé práce byli Simon Winder a Scott Moyers, kteří patří mezi nejschopnější redaktory v dnešním anglicky mluvícím světě. Dále bych neměl opomenout svého jazykového redaktora Marka Handsleyho, svého věrného korektora a přítele Jima Dicksona z Virginie a Freda Courtrighta, který vyhledával obrazový doprovod.

A konečně děkuji svým dětem Felixovi, Freye, Lachlanovi a Thomasovi, kteří si nikdy nestěžovali, když práce na knize převážila nad časem stráveným s nimi, a kteří zůstávají mým zdrojem inspirace i hrdosti a potěšení. Moje žena Ayaan trpělivě snášela moje neustálé nadužívání slov „síť“ a „hierarchie“ v našich rozhovorech; o obou formách organizace mě naučila víc, než sama tuší. Děkuji i jí, s láskou.

Tuto knihu věnuji svému otci Campbellu Fergusonovi, který mi velmi schází a jehož jméno, jak doufám a modlím se, ponese jeho šestý vnuk v době, kdy tato kniha bude vydána.

ČÁST I

Úvod:
Sítě a hierarchie

Kapitola první

Tajemství iluminátů

Bylo nebylo, před téměř dvěma a půl stoletími existovala tajná síť, která se snažila změnit svět. Organizace, založená v Německu pouhé dva měsíce předtím, než třináct britských kolonií v Americe vyhlásilo nezávislost, vešla ve známost pod názvem Illuminatenorden, řád iluminátů. Jeho cíle byly vznešeně vysoké. Zakladatel řád dokonce původně nazval Bund der Perfektibilisten, Spolek zdokonalitelů. Podle vzpomínky jednoho ze členů řádu měl řád – zakladatelovými slovy – být:

… společenství, které bude mít za cíl dosáhnout pomocí těch nejrafinovanějších a nejbezpečnějších metod vítězství ctnosti a moudrosti nad hloupostí a zlovůlí; společenství, které dosáhne těch nejvýznamnějších objevů na poli vědy, které bude své členy vyučovat tomu, jak se mají stát ušlechtilými a velikými, zajistí jim ocenění za jejich dokonalost na tomto světě, bude je ochraňovat před pronásledováním, pohromami a útiskem a bude svazovat ruce despocii ve všech jejích podobách.[1]

Konečným cílem řádu bylo „osvítit chápání sluncem rozumu, které rozežene mraky pověr a předsudků“. „Mým záměrem je zajistit převahu rozumu,“[2] prohlásil zakladatel řádu. Jeho metody byly v jistém ohledu pedagogické. „Jediným záměrem řádu“ bylo podle jeho Všeobecných stanov (1781) „vzdělávání, a to nikoli řečnickými prostředky, ale upřednostňováním a odměňováním ctnosti“.[3] Ilumináti však fungovali jako přísně tajné bratrstvo. Členové přijímali krycí jména, často řeckého nebo římského původu; zakladatel se jmenoval „Bratr Spartakus“. Měly existovat tři úrovně členství, resp. hodnosti – novic, minervali a illuminatus minerval – ale nižší hodnosti měly jen velmi neurčitý vhled do cílů a metod řádu. Byly vytvořeny propracované iniciační rituály, mezi nimi přísežný slib zachovávat tajemství, jehož porušení se mělo trestat usmrcením nejděsivějším způsobem. Každá izolovaná buňka zasvěcenců byla podřízena představenému, jehož skutečnou totožnost její členové neznali.

Co se týče počtu, nebyl u iluminátů zpočátku nijak vysoký. Zakládajících členů byla jen hrstka, většinou studentů.[4] Dva roky po založení řádu činil celkový počet jeho členů pouhých 25. Ještě v prosinci roku 1779 jich bylo jen 60. Avšak v průběhu dalších několika let vzrostl počet členstva na více než 1300.[5] V počátcích byl řád omezen na Ingolstadt, Eichstätt a Freising a několik málo jednotlivců v Mnichově.[6] Na počátku 80. let 18. století se síť iluminátů rozprostírala skrze většinu Německa. Nadto se k řádu připojila úctyhodná řada německých šlechticů: Ferdinand Brunšvicko-Lünebursko-Wolfenbüttelský, Karl Hesensko-Kaselský, Ernst II. Sasko-Kobursko-Altenburský a velkovévoda Karl August Sasko-Výmarsko-Eisenašský,[7] dále desítky nižších aristokratů, jako byli Franz Friedrich von Ditfurth nebo vycházející hvězda porýnského kléru Karl Theodor von Dalberg.[8] Četným nejvýše postaveným iluminátům sloužili ostatní členové řádu jako poradci.[9] K iluminátům se připojovali také vzdělanci, zejména polyhistor Johann Wolfgang Goethe, filozofové Johann Gottfried Herder a Friedrich Heinrich Jacobi, překladatel Johann Joachim Christoph Bode a švýcarský pedagog Johann Heinrich Pestalozzi.[10] Dramatik Friedrich Schiller do řádu sice nevstoupil, ale postavu republikánského revolucionáře markýze z Posy ve své hře Don Carlos (1787) vytvořil podle vzoru vysoce postaveného ilumináta.[11] Iluminátský vliv bývá někdy spatřován v opeře Kouzelná flétna (1791) Wolfganga Amadea Mozarta.[12]

Avšak už v červnu roku 1784 vydala bavorská vláda první ze tří ediktů, které činnost iluminátů fakticky zakazovaly a zavrhovaly řád jakožto „vlastizrádný a nepřátelský náboženství“.[13] Byla založena vyšetřovací komise, která měla od členů řádu vyčistit univerzity a úřednický aparát. Někteří z Bavorska utekli. Jiní přišli o práci nebo byli vypovězeni. Přinejmenším dva skončili za mřížemi. Samotný zakladatel vyhledal útočiště v Gotě. V každém případě nejpozději koncem roku řád iluminátů již neexistoval. Jejich proslulost je však dlouho přežila. Pruský král Fridrich Vilém II. dostal varování, že ilumináti nadále představují nebezpečně rozvratnou moc v celém Německu. V roce 1797 vydal vážený skotský fyzik John Robison Důkaz o spiknutí proti veškerému náboženství a vládám v Evropě, uzavřenému v tajných setkáních svobodných zednářů, iluminátů a čtenářských společností, v němž tvrdil, že „v průběhu padesáti let pod klamnou záminkou osvícení světa pochodní filozofie a rozehnání oblaků občanské a náboženské pověrčivosti“ se „společenství horlivě a systematicky rozvíjelo tak, až se stalo zcela neporazitelným“, a to s cílem „VYKOŘENIT VŠECHNY NÁBOŽENSKÉ INSTITUCE A SVRHNOUT VŠECHNY EXISTUJÍCÍ EVROPSKÉ VLÁDY“. Vrcholem snah tohoto společenství nebylo podle Robinsona nic menšího než francouzská revoluce. Bývalý francouzský jezuita jménem Augustin de Barruel ve svých Pamětech pojednávajících o dějinách jakobinismu, vydaných rovněž v roce 1797, vznesl totéž obvinění. „Až k těm nejstrašnějším zločinům spáchaným za francouzské revoluce bylo vše předpovězeno a rozhodnuto, promyšleno a úkladně naplánováno (…) výhonek hluboce v mysli zakořeněné podlosti.“ Samotní jakobíni, tvrdil Barruel, jsou dědicové iluminátů. Tato nařčení – která si vysloužila uznání Edmunda Burka[14] – si rychle našla cestu do Spojených států, kde je za svá přijal mimo jiných rektor Yaleovy univerzity Timothy Dwight.[15] Po většinu 19. a 20. století hráli ilumináti nezamýšlenou úlohu pra-konspirátorů v „paranoidním stylu“ americké politiky, jak to nezapomenutelně nazval Richard Hofstadter, stylu, jehož protagonisté jako jeden muž tvrdili, že brání nemajetné proti „rozsáhlé, nadpřirozeně efektivní zákeřné mezinárodní konspirační síti, vytvořené za účelem páchání skutků nejďábelštější povahy“.[16] Abychom uvedli jen dva příklady, ilumináti figurovali v antikomunistické literatuře Společnosti Johna Birche a v knize křesťanského konzervativce Pata Robertsona Nový světový řád (1991).[17]

Mýtus o iluminátech přetrval do dnešních dnů. Jistě, některé z knih inspirovaných řádem se netají tím, že jsou fikce, jako trilogie Iluminát od Roberta Sheaho a Roberta Antona Wilsona ze 70. let, román Umberta Eca Foucaultovo kyvadlo (1988), film Lara Croft: Tomb Raider (2001) a román Dana Browna Andělé a démoni (2000).[18] Poněkud hůře se vysvětluje rozšířené přesvědčení, že ilumináti skutečně existují a že jsou přesně tak mocní, jak to zamýšlel jejich zakladatel. Existuje samozřejmě řada webů, které se tváří, že reprezentují ilumináty, ale žádný z nich nevypadá zrovna profesionálně.[19] Přesto se vyskytla tvrzení, že členové řádu iluminátů byli někteří z prezidentů USA, mezi nimi nejen John Adams a Thomas Jefferson,[20] ale také Barack Obama.[21] Jeden z poměrně reprezentativních pamfletů (což je ohromně rozsáhlý žánr) charakterizuje ilumináty jako „pohádkově bohatou mocenskou elitu s ambicí vytvořit otrokářskou společnost“:

Ilumináti vlastní všechny nadnárodní banky, ropný průmysl, nejmocnější podniky v průmyslu a obchodu, infiltrují se do politiky a vzdělávacího systému a vlastní, nebo alespoň ovládají většinu vlád. Vlastní dokonce i Hollywood a hudební průmysl… Provozují také obchod s drogami… Přední kandidáti na prezidenty jsou pečlivě vybíráni z tajných rodokmenů třinácti iluminátských rodin… Jejich hlavním cílem je nastolit jedinou světovládu s nimi samotnými v čele, která uvede svět do otroctví a diktatury… Chtějí vytvořit „vnější hrozbu“, falešnou nepřátelskou invazi, tak aby se státy světa samy chtěly sjednotit v JEDEN.

Obvyklá podoba konspirační teorie spojuje ilumináty s rodinou Rothschildů, klubem Round Table, skupinou Bilderberg a Trilaterální komisí – a nesmíme zapomenout na manažera hedgeových fondů, politického mecenáše a filantropa George Sorose.[22]

Podobným teoriím věří nebo je alespoň bere vážně pozoruhodně vysoký počet lidí.[23] Těsně nadpoloviční většina (51 %) z tisícovky Američanů dotázaných v průzkumu v roce 2011 souhlasila s tvrzením, že „většinu z rozhodnutí v dnešním světě činí malá utajená skupina jednotlivců“.[24] Celá čtvrtina většího vzorku (1935 respondentů) souhlasila, že „současná finanční krize byla tajně zinscenována skupinkou wallstreetských bankéřů s cílem zvýšit moc Federálního rezervního systému a posílit jejich vliv na světovou ekonomiku“.[25] A téměř pětina (19 %) se vyslovila pro tvrzení, že „miliardář George Soros stojí za tajným spiknutím s cílem destabilizovat americkou vládu, ovládnout média a opanovat celý svět“.[26] Sorose běžně spojují s ilumináty populární teoretikové konspirace typu Alexe Jonese.[27] Je to možná šílené, ale jde o šílenství, které oslovuje víc lidí než jen okrajové skupiny. Autoři nedávného výzkumu rozšíření konspiračních teorií došli k názoru, že

… polovina americké populace souhlasí s přinejmenším jednou konspirační teorií (…) Konspirační pohled na politiku není ani zdaleka nějaký nenormální výraz politického extremismu nebo produkt masivní dezinformace, ale je to tendence široce rozšířená napříč celým politickým spektrem (…) Mnohé rozšířené věroučné systémy ve Spojených státech, ať už jsou to křesťanské mýty o Bohu a Satanovi (…) nebo levicové narativy o neoliberalismu (…), čerpají z představy neviditelných, ale záměrně plánovaných sil, které dávají tvar současnému dění.[28]

Tento jev není příznačný jen pro Spojené státy. Za irácké války došel vysoký podíl německého obyvatelstva k závěru, že zodpovědnost za útoky z 11. září leží na „hustě propojených, ale decentralizovaných a lokálně neomezených sítích lidí s vlastními zájmy, které nejsou nutně výsledkem individuálních nebo kolektivních záměrů…“.[29] Také v Británii a v Rakousku, jak se zdá, velký počet voličů věří v konspirační teorie, dokonce i v takové, které si zadavatelé průzkumů sami vymysleli.[30] Ruští autoři jsou obzvláště přitahováni teoriemi o spiknutí pod americkým vedením.[31] Žádné místo na světě se však nevyrovná islámskému světu, kde po 11. září konspirace bují takřka bezuzdně.[32] Takováto přesvědčení mohou mít tragické následky. Americký teoretik konspirace Milton William Cooper byl zastřelen, když kladl odpor při zatýkání pro daňové úniky a nedovolené ozbrojování. Svůj odpor vůči úřadům opíral o přesvědčení, že federální vládu ovládají ilumináti.[33] Měřeno podle globální statistiky terorismu a jeho motivací jsou muslimové, věřící v americko-sionistické spiknutí proti jejich náboženství, mnohem náchylnější k násilí než američtí „truthers“ (pravdaři), tj. popírači oficiálního zdůvodnění útoků z 11. září.

Z dějin iluminátů vysvítá hlavní problém psaní o sociálních sítích, obzvláště těch, které se snaží zůstat v utajení. Protože jde o téma, které přitahuje různé pomatence, je pro profesionálního historika obtížné brát ho vážně. I ti, kteří ho vážně berou, musejí čelit skutečnosti, že sítě si jen vzácně vedou snadno přístupné archivy. Bavorští archiváři uchovávají záznamy o tažení proti iluminátům, mezi nimiž jsou autentické doklady zabavené členům řádu, ale teprve velmi nedávno vědci systematicky – a nesmírně pracně – uspořádali a vydali dochovanou korespondenci a stanovy iluminátů, které skončily na řadě různých míst, například i v archivech zednářských lóží.[34] Vstupní překážky tohoto druhu vysvětlují, proč jeden z předních oxfordských historiků tvrdil, že může psát jedině „o tom, co se o tajných společenstvích věřilo a říkalo, ale ne o tajných společenstvích jako takových“.[35] Přesto žádný jiný případ nedemonstruje historický význam sítí lépe než případ iluminátů. Sami o sobě nepředstavovali žádné významné hnutí. Zcela určitě nezapříčinili francouzskou revoluci – a dokonce ani žádné nepokoje v Bavorsku, které by stály za řeč. Ale stali se významnými, protože jejich pověst se šířila virálně v době, kdy na obou březích Atlantiku dosahoval revolučního vrcholu politický rozklad uspíšený osvícenstvím – což bylo dílo vysoce vlivné sítě intelektuálů.

Tato kniha se snaží najít střední cestu mezi mainstreamovou historiografií, jež úlohu sítí obvykle podceňuje, a teoretiky konspirací, kteří jejich roli obvykle přehánějí. Nabízí nový historický narativ, v jehož rámci je možné chápat velké dějinné zlomy – které počínají v době zámořských objevů a reformace, ne-li ještě dříve – v podstatě jako narušování zavedených hierarchií ze strany sítí. Současně se snaží zpochybnit sebevědomý předpoklad některých dnešních komentátorů, že narušování hierarchického řádu sítěmi je ze své podstaty prospěšné. A konečně se pokouší na základě zkušenosti 19. a 20. století rozpoznat způsoby, jimiž lze ovládnout revoluční síly šířené sítěmi.

1. „Konspirace vládne světu“

i Jde o narážku na bohyni moudrosti Pallas Athénu, římským jménem Minerva. Znak iluminátů měl podobu sovy, která byla Minerviným služebným duchem, sedící na knize.

1 Agethen, Geheimbund und Utopie, 72.

2 Markner, Neugebauer-Wölk and Schüttler (eds.), Korrespondenz des Illuminatenordens, xxi.

3 Van Dülmen, Society of the Enlightenment, 110f. Krueger, Czech, German and Noble, 65.

4 Markner, Neugebauer-Wölk and Schüttler (eds.), Korrespondenz des Illuminatenordens, xiv.

5 Podle některých pramenů více než 2000, např. Krueger, Czech, German and Noble, 65. Ve skutečnosti je s jistotou známo jen 1343 jmen iluminátů: viz seznam na https://projekte. uni-erfurt.de/illuminaten/Mitglieder_des_Illuminatenordens and Schüttler, Mitglieder des Illuminatenordens.

6 Van Dülmen, Society of the Enlightenment, 105f.

7 Další podrobnosti o členství aristokratů in Melanson, Perfectibilists.

8 Agethen, Geheimbund und Utopie, 76.

9 Ibid., 234f.

10 Israel, Democratic Enlightenment, 748ff. K dalšímu Bodeho důležitému přispění, nejen ve funkci archiváře, viz Simons and Meumann, „Mein Amt ist geheime gewissens Correspondenz und unsere Brüder zu führen“.

11 Israel, Democratic Enlightenment, 751.

12 Ibid., 300f.

13 Ibid., 842; Krueger, Czech, German and Noble, 66.

14 See Hofman, „Opinion, Illusion and the Illusion of Opinion“.

15 See e.g. Payson, Proofs of the Real Existence.

16 Hofstadter, Paranoid Style.

17 McArthur, „‚They’re Out to Get Us‘“, 39.

18 Massimo Introvigne, „Angels & Demons from the Book to the Movie FAQ – Do the Illuminati Really Exist?“, http://www.cesnur.org/2005/mi_illuminati_en.htm.

19 http:// illuminati-order.com/; http:// illuminati-order.org/newworldorder/.

20 Robert Howard, „United States Presidents and The Illuminati/Masonic Power Structure“, 28 September 2001: http://www.webcitation.org/5w4mwTZLG.

21 Viz např. http://theantichristidentity.com/ barack-obama-illuminati.htm.

22 Wes Penre, „The Secret Order of the Illuminati (A Brief History of the Shadow Government)“, 12 November 1998 (updated 26 September 2009).

23 Viz např. Oliver and Wood, „Conspiracy Theories“.

24 Ibid., 959.

25 Ibid., 956.

26 Ibid.

27 Viz např. https://www.infowars.com/ george-soros-illuminati-behind-blm/.

28 Oliver and Wood, „Conspiracy Theories“, 964.

29 Knight, „Outrageous Conspiracy Theories“, 166.

30 Swami et al., „Conspiracist Ideation in Britain and Austria“.

31 Livers, „The Tower or the Labyrinth“.

32 Landes, „The Jews as Contested Ground“.

33 Massimo Introvigne, „Angels & Demons from the Book to the Movie FAQ – Do the Illuminati Really Exist?“ http://www.cesnur.org/2005/mi_illuminati_en.htm.

34 Markner, Neugebauer-Wölk and Schüttler (eds.), Korrespondenz des Illuminatenordens; Wäges and Markner (eds.), Secret School of Wisdom.

35 Roberts, Mythology of the Secret Societies, vii.

Kapitola druhá

Naše propojená doba

Dnes, jak se zdá, jsou sítě všudypřítomné. V prvním týdnu roku 2017 se v New York Times objevilo 136 článků, které obsahovaly slovo „síť“. Lehce nad třetinu z nich byly články o televizi, dvanáct pojednávalo o počítačových sítích a deset o politických sítích různého druhu, ale byly mezi nimi i texty o dopravních, finančních, teroristických sítích a sítích zdravotní péče – nemluvě o sítích sociálních, školních, zločineckých, telefonních, rozhlasových, elektrických a zpravodajských. Když si tohle všechno přečtete, spatříte svět, kde, jak praví klišé, „je vše propojeno“. Některé sítě mezi sebou propojují stoupence militantních názorů, jiné mediky, ještě jiné existují mezi bankomaty. Existuje rakovinná síť, džihádistická síť nebo síť kosatek dravých. Některé ze sítí – až příliš často jsou uváděny s přívlastkem „rozsáhlá“[1] – jsou mezinárodní, jiné jsou regionální; některé jsou nadpozemské, jiné podzemní. Existují korupční sítě, sítě tunelů, špionážní sítě; existuje dokonce i síť pro manipulování tenisových zápasů. Útočníci na sítě bojují s obránci sítí. A o tom všem vzrušeně informují pozemní, kabelové a satelitní sítě.

V Dickensově románu Ponurý dům je všudypřítomná mlha. Dnes se „po proudu i proti proudu“, abychom Dickense parafrázovali, nacházejí sítě. „Jedinou alternativou networkingu je neúspěch,“ čteme v Harvard Business Review.[2] „Klíčovým důvodem, proč ženy zaostávají ve vedení,“ tvrdí stejný časopis, „je menší pravděpodobnost, že mají k dispozici rozsáhlé sítě, které by je podporovaly a pomáhaly prosazovat jakožto lídry.“[3] Další článek z HBR odhaluje, že „manažeři portfolií fondů investovali velké prostředky do společností, se kterými byli spojeni skrze sítě absolventů škol“, a že tyto investice byly úspěšnějšíii než průměr.[4] Ne každý by však z toho vyvozoval, že síť „kluků ze školy“ je prospěšný faktor, který by „holky ze školy“ měly napodobovat. Ve finančním světě došlo k odhalení, že některé „sítě odborníků“ jsou ve skutečnosti kanály pro zneužívání interních informací v obchodě s cennými papíry nebo manipulace úrokových sazeb.[5] Také z globální finanční krize roku 2008 byly obviňovány sítě, konkrétně stále složitější síť, která proměnila světové banky v globální systém šíření a zvyšování ztrát z amerických hypoték méně bonitních klientů.[6] Svět, který popisuje v knize Superhubs Sandra Navidiová, může leckomu připadat okouzlující. Jejími slovy, „hrstka vybraných“ – jmenuje jen dvacet jednotlivců – „disponuje nejexkluzivnějším a nejmocnějším jměním: jedinečnou sítí osobních vztahů, která se prostírá po celém světě“. Tyto vztahy se navazují a udržují v ještě menším počtu institucí: jsou to Massachusettský technologický institut, Goldman Sachs, Světové ekonomické fórum, tři charitativní instituce, mezi nimi Clintonova globální iniciativa, a restaurace Four Seasons v New Yorku.[7] Přesto jedním z klíčových sdělení úspěšné volební kampaně Donalda Trumpa v roce 2016 bylo, že právě tyto „zvláštní globální zájmy“ stály za „padlým a zkorumpovaným politickým establishmentem“ ztělesněným Hillary Clintonovou, kandidátkou, kterou Trump porazil.[8]

Žádná zpráva o amerických volbách v roce 2016 by nebyla úplná bez rozebírání úlohy, kterou v nich sehrály mediální sítě, počínaje Fox News a konče Facebookem a Twitterem, oblíbenou sítí vítězného kandidáta.iii Jedním z mnoha paradoxů voleb bylo, že Trumpova kampaň na sociálních sítích směřovala tak mohutnou palbu na elitní síť Clintonové – síť, ke které Trump sám kdysi patřil, jak prokázala přítomnost Clintonové na jeho třetí svatbě. Pouhých několik let před volbami zkrachovala tzv. „Trumpova síť“ – organizace založená v roce 2009 s Trumpovou podporou za účelem prodeje vitaminových přípravků a podobných produktů. Kdyby byl Trump ve volbách prohrál, byl by založil vlastní televizní síť Trump TV. Jedním z mnoha důvodů, proč neprohrál, bylo, že ruská zpravodajská síť udělala, co bylo v jejích silách, aby zničila pověst jeho protikandidátky, přičemž jako hlavní nástroje použila televizní síť RT a webovou stránku WikiLeaks. Slovy částečně odtajněné zprávy amerických zpravodajských služeb „ruský prezident Vladimir Putin nařídil v roce 2016 ovlivňovací kampaň“, jejímž záměrem bylo „očernit ministryni Clintonovou, poškodit její volitelnost a potenciální šanci na prezidentský úřad“, což odráželo „zřejmou preferenci“ Trumpa ze strany Kremlu. Podle zprávy z července roku 2015 „ruští zpravodajci získali přístup do sítí Demokratického národního výboru (DNC) a tento přístup si udrželi přinejmenším do června 2016“ a soustavně zveřejňovali e-maily, které získali prostřednictvím WikiLeaks. Zároveň „ruská státní propagandistická mašinerie – tvořená aparátem domácích médií, prostředky cílícími na globální publikum jako RT nebo Sputnik a sítí v podstatě vládních trollů – přispěla k ovlivňování kampaně tím, že posloužila jako platforma pro vysílání vzkazů Kremlu ruskému i mezinárodnímu publiku“.[9]

Dalším důvodem Trumpova vítězství nicméně bylo, že islámská teroristická síť zvaná Islámský stát provedla v průběhu dvanácti měsíců před volbami řadu útoků, z nich dva přímo ve Spojených státech (v San Bernardinu a v Orlandu). Tyto útoky zvýšily působivost Trumpova volání po „odhalení“, „obnažení“ a „odstranění sítí podporovatelů radikálního islámu v této zemi, jedné po druhé“ a po „úplné demontáži íránské globální teroristické sítě“.[10]

Krátce řečeno, žijeme ve „věku sítí“.[11] Joshua Ramo jej nazval „doba síťové moci“,[12] Adrienne Lafranceová dává přednost názvu „propletená doba“.[13] Parag Khanna dokonce navrhuje založit nový obor – „konektografii“ – a zmapovat jeho pomocí „globální síťovou revoluci“.[14] Podle Manuela Castellse „společnost sítí představuje kvalitativní změnu v obecně lidské zkušenosti“.[15] Sítě proměňují veřejnou sféru a s ní i samotnou demokracii.[16] Ale k lepšímu, nebo k horšímu? „Dnešní technologie sítí (…) skutečně zvýhodňují občany,“ píší Jared Cohen a Eric Schmidt z Googlu. „Ještě nikdy nebylo tolik lidí propojeno okamžitě reagující sítí“, což má důsledky, jež reálně „mění pravidla hry“ pro politiku kdekoli na světě.[17] Alternativní názor však tvrdí, že globální korporace, jako je právě Google, soustavně získávají „strukturální dominanci“, neboť využívají sítě k narušování státní svrchovanosti a kolektivistické politiky, kterou tato suverenita umožňuje.[18]

Stejnou otázku lze položit ohledně dopadu sítí na mezinárodní systém. Mění ho k lepšímu, nebo k horšímu? Podle Anne-Marie Slaughterové dává smysl překonfigurovat globální politiku propojením tradiční „šachovnice“ mezinárodní diplomacie s novou „spletí (…) sítí“ a využít přitom výhod druhé jmenované, totiž že sítě jsou transparentní, přizpůsobivé a schopné měnit měřítko [scalable].[19] Tvrdí, že političky budoucnosti budou „činné na webu, kde budou využívat svou moc a vykonávat vůdcovskou úlohu vedle vlád“ prostřednictvím „strategických propojení“.[20] Parag Khanna se s radostným očekáváním těší na „svět jako dodavatelský řetězec“, v němž budou zapojeny globální korporace, megalopole, „aerotropole“ a „regionální svazy“ v nekonečné, ale veskrze mírumilovné přetahované o hospodářskou dominanci, jež bude připomínat „obrovskou hru pro velký počet hráčů“.[21] Nezdá se však příliš pravděpodobné – například Joshuovi Ramovi, ale také jeho učiteli Henrymu Kissingerovi –, že by tyto trendy upevňovaly globální stabilitu. „Všudypřítomnost síťové komunikace v sociálním, finančním, průmyslovém a vojenském sektoru,“ píše Kissinger,

vedla k revoluční změně našich slabin. Tím, že předstihla většinu pravidel a regulací (jakož i technologické vzdělání mnohých regulátorů), vytvořila v některých ohledech onen „přírodní stav“ (…), ze kterého se podle Hobbese chtělo lidstvo vymanit, což bylo motivací k vybudování politického řádu (…). Do vztahů mezi kybernetickými mocnostmi jsou v diplomacii stejně jako ve strategii zabudovány asymetrie a svého druhu vrozený světový chaos (…). Nebudou jasně vyjádřena určitá pravidla jednání v mezinárodním měřítku, z vnitřní dynamiky systému vyroste krize.[22]

Jestliže „první světová kybernetická válka“ už začala, jak někteří tvrdí, pak je to válka mezi sítěmi.[23]

Nejznepokojivější vyhlídka je, že jediná globální síť nakonec způsobí, že druh homo sapiens bude redundantní a vzápětí vyhynulý. Yuval Harari v knize Homo Deus tvrdí, že éra rozsáhlých „sítí masové spolupráce“, založených na psaném jazyce, penězích, kultuře a ideologii – produktech lidské neuronové sítě na bázi uhlíku –, ustupuje nové době počítačových sítí na bázi křemíku, založených na algoritmech. Rychle zjistíme, že v takové síti jsme pro algoritmy podobně důležití, jako jsou dnes pro nás důležitá zvířata. Odpojení od sítě bude pro jednotlivce znamenat smrt, protože síť bude 24 hodin denně pečovat o naše zdraví. Propojení však bude nakonec znamenat vymření pro celý druh: „Měřítka, která si tak hýčkáme, nás odsoudí k tomu, abychom následovali mamuty a čínské říční delfíny do říše zapomnění.“[24] Když uvážíme Harariho bezútěšné hodnocení minulosti lidstva, řekli bychom, že si možná nic jiného nezasloužíme.[25]

Tato kniha je spíše o minulosti než o budoucnosti; či přesněji řečeno, je to kniha, jež se spíše snaží dozvědět se něco o budoucnosti zejména studiem minulosti, než aby spřádala divoké fantazie nebo bez rozmyslu projektovala do budoucnosti nedávné trendy. Jsou tací (nejen v Silicon Valley), kteří pochybují, že by se v době tak rychlého technologického rozvoje mohli ještě z minulosti něco naučit.[26] Však také velká část debaty, kterou jsem právě shrnul, vychází z předpokladu, že sociální sítě jsou nový jev a že na jejich současné všudypřítomnosti je něco dosud neslýchaného. To je omyl. Navzdory tomu, že o nich bez ustání mluvíme, ve skutečnosti má většina z nás jen velmi omezené povědomí o tom, jak sítě fungují, a takřka nic neví o tom, odkud se vzaly. Většinou přehlížíme bez povšimnutí, jak velmi jsou rozšířené v živé přírodě, jakou klíčovou roli sehrály v naší evoluci jakožto druhu a že byly neoddělitelnou součástí lidských dějin. V důsledku máme sklon podceňovat význam sítí v minulosti a docházet k mylnému záměru, že historie nám k tomuto tématu nemá co říct.

Jistě, nikdy neexistovaly tak obrovské sítě, jaké spatřujeme v dnešním světě. Stejně či se nikdy informace – či nemoci – nešířily natolik rychle. Ale rozsah a rychlost nejsou všechno. Nikdy nepochopíme obrovské a svižné sítě v naší době – zejména nebudeme mít ani tušení, zda doba sítí bude radostně emancipující, nebo nevábně anarchistická –, pokud nebudeme zkoumat menší a pomalejší sítě minulosti. Neboť i ony byly všudypřítomné. A občas byly skutečně i velmi mocné.

ii Návratnost činila 21 procent v případě, kdy manažer portfolia a řídící pracovník chodili na stejnou univerzitu a získali stejný titul s určitým časovým překryvem, kdežto pouhých 13 procent, pokud žádné takové propojení neexistovalo.

iii V době psaní knihy měl Donald J. Trump na Twitteru 33,8 milionu sledujících. On sám sleduje pouhých 45 jednotlivců nebo institucí.

1 Margit Feher, „Probe into Deaths of Migrants in Hungary Uncovers ‚Vast Network‘“, Wall Street Journal, 12 October 2016.

2 Herminia Ibarra and Mark Lee Hunter, „How Leaders Create and Use Networks“, Harvard Business Review, January 2007.

3 Athena Vongalis-Macrow, „Assess the Value of Your Networks“, Harvard Business Review, 29 June 2012.

4 Lauren H. Cohen and Christopher J. Malloy, „The Power of Alumni Networks“, Harvard Business Review, October 2010.

5 Andrew Ross Sorkin, „Knowledge is Money, But the Peril is Obvious“, The New York Times, 26 November 2012. Viz Enrich, Spider Network.

6 Viz Andrew Haldane, „On Tackling the Credit Cycle and Too Big to Fail“, January 2011: http://www.iiea.com/event/download_powerpoint?urlKey = andrew-haldane-on-fixingfinance.

7 Navidi, Superhubs, esp. xxiv, 83f., 84f., 95, 124f.

8 https://www.youtube.com/watch?v=vST61W4bGm8.

9 „Assessing Russian Activities and Intentions in Recent US Elections“, 6 January 2016: http://apps.washingtonpost.com/g/page/politics/ the-intelligence-community-report-on-russian-activities-in-the-2016-election/2153/.

10 Donald J. Trump, proslov 15. srpna 2016: https://assets.donaldjtrump.com/Radical_Islam_Speech.pdf; proslov na AIPAC, 21. března 2016: http://time.com/4267058/donald-trump-aipac-speech-transcript/.

11 Ito and Howe, Whiplash.

12 Ramo, Seventh Sense, 92.

13 Adrienne Lafrance, „The Age of Entanglement“, The Atlantic, 8 August 2016.

14 Khanna, Connectography.

15 Castells, Rise of the Network Society, 508.

16 Friedland, „Electronic Democracy“. Viz také Boeder, „Habermas’s Heritage“.

17 Schmidt and Cohen, New Digital Age, 7.

18 Grewal, Network Power, 294.

19 Anne-Marie Slaughter, „How to Succeed in the Networked World“, Foreign Affairs, (November/December 2016), 76.

20 Slaughter, Chessboard and the Web, KL 2893–4.

21 Khanna, Connectography, 139.

22 Viz Kissinger, World Order, 347.

23 Martin Belam, „We’re Living Through the First World Cyberwar—But Just Haven’t Called It That“, Guardian, 30 December 2016.

24 Harari, Homo Deus, 344, 395.

25 Harari, Sapiens, KL 6475.

26 See e.g. Vinod Khosla, „Is Majoring in Liberal Arts a Mistake for Students?“ Medium, 10 February 2016: https://medium.com/@vkhosla/is-majoring-in-liberal-arts-a-mistake-for-students-fd9d20c8532e.

Kapitola třetí

Sítě, samé sítě

Svět živé přírody je do ohromující míry tvořen, slovy fyzika Geoffreye Westa, „optimalizovanými, prostor vyplňujícími, rozvětvenými sítěmi“, počínaje oběhovou soustavou člověka a konče kolonií mravenců. Všechny tyto sítě se vyvinuly, aby roznášely energii a látky mezi makroskopickými zásobárnami a mikroskopickýmí oblastmi, jejichž velikosti se od sebe liší v neuvěřitelných sedmadvaceti číselných řádech. Oběhová, dýchací, vylučovací i nervová soustava zvířat jsou všechno přirozené sítě. Totéž platí o cévní soustavě rostlin a o soustavě mikrotubulů a mitochondrií v buňce.[1] Jedinou zevrubně zmapovanou nervovou sítí je mozek hlístice Caenorhabditis elegans, ale složitějším mozkům se v dohledné době dostane stejné pozornosti.[2] Od mozku hlístice po potravní řetězec (nebo spíše potravní síť) nachází dnešní biologie sítě na všech úrovních života na Zemi.[3] Sekvenování DNA odhalilo „genetickou regulační síť“, v níž „uzly jsou geny a spojnice jsou řetězce reakcí“.[4] Také říční delty jsou sítě; zmapovaly je i naše školní atlasy. Nádory vytvářejí sítě.

Některé problémy lze vyřešit jedině analýzou sítí. Badatelé, kteří se pokoušeli vysvětlit příčinu rozsáhlého zamoření sinicemi v Sanfranciském zálivu v roce 1999, museli nejprve zmapovat síť podmořského života a teprve potom mohli rozpoznat skutečnou příčinu. Podobné zmapování neuronových sítí bylo potřebné ke zjištění, že lidská paměť sídlí v části mozku zvané hipokampus.[5] Rychlost, jakou se šíří infekční nemoc, souvisí nejen s virulencí samotné choroby, ale stejně tak se síťovou strukturou populace, která je jí vystavena, jak ukázala epidemie mezi teenagery v Rockdale County ve státě Georgia před 20 lety.[6] Existence několika hustě propojených uzlů způsobuje, že se rychlost šíření nákazy po počáteční fázi pomalého růstu zvyšuje exponenciálně.[7] Jinak řečeno, jestliže „základní reprodukční číslo“ (tj. počet osob, které se nově nakazí od typického nakaženého jednotlivce) je vyšší než jedna, stává se nemoc endemickou; jestliže je nižší než jedna, vykazuje tendenci mizet. Toto základní reprodukční číslo je však určeno stejně strukturou sítě vystavené nákaze jako mírou infekčnosti choroby.[8] Síťové struktury mohou rovněž ovlivnit rychlost a přesnost, s jakou je nemoc diagnostikována.[9]

Homo sapiens se vyvinul v prehistorickém období jako kooperativní opice s jedinečnou schopností vytvářet sítě, tj. komunikovat a spolupracovat v kolektivu. Tato schopnost nás odlišuje od všech ostatních zvířat. Slovy evolučního biologa Josepha Henricha nejsme prostě jen méně osrstění šimpanzi s větším mozkem; tajemství našeho úspěchu jakožto druhu „spočívá (…) v kolektivních mozcích našich komunit“.[10] Na rozdíl od šimpanzů se učíme sociálně – vyučováním a sdílením. Podle evolučního antropologa Robina Dunbara se lidský velký mozek s rozvinutější mozkovou kůrou vyvinul tak, aby nám umožnil fungovat v poměrně velkých sociálních skupinách o zhruba 150 členech (oproti šimpanzům, u kterých zahrnují kolem 50 jedinců).[11] Náš druh by se dokonce mohl po právu nazývat homo dictyosus, člověk síťový, protože – jak píší sociologové Nicholas Christakis a James Fowler – „naše mozky jsou, jak se zdá, uzpůsobeny pro sociální sítě“.[12] Etnograf Edwin Hutchins razil termín „rozdělené poznávání“. Naši dávní předkové byli „nezbytně spolupracující sběrači“ a stali se na sobě vzájemně závislými, pokud šlo o jídlo, přístřeší a teplo.[13] Je pravděpodobné, že rozvoj mluvené řeči a s ním spojený rozvoj kapacity a struktury mozku byly součástí téhož procesu a vyvinuly se z opičích praktik, jako je péče o vzhled.[14] Totéž platí o činnostech jako umění, tanec a rituály.[15] Podle historiků Williama H. McNeilla a J. R. McNeilla se první „celosvětová síť“ objevila už zhruba před 12 000 lety. Člověk se se svou nepřekonatelnou neuronovou sítí zrodil proto, aby vytvářel sítě.

Sociální sítě jsou tedy struktury, které lidské bytosti přirozeně vytvářejí, ať už je to vědění jako takové a různé způsoby jeho ztvárnění, s jejichž pomocí je sdělujeme ostatním, a stejně tak třeba rodokmeny, ke kterým všichni nevyhnutelně patříme, byť důkladné povědomí o vlastní genealogii mají jen někteří z nás. Mezi sítě patří i schémata osídlení, migrace a mísení mezi rasami, díky kterým se náš druh rozšířil po celém zemském povrchu stejně jako myriády kultů a mánií, které pravidelně vytváříme, aniž bychom si to předem pořádně promysleli a zorganizovali. Jak uvidíme, sociální sítě mohou existovat ve všech možných podobách a velikostech od exkluzivních tajných společenství po iniciativy prosazující využívání otevřeného softwaru. Některé z nich mají spontánní charakter a organizují se samy, jiné jsou systematičtější a strukturovanější. Nové technologie, počínaje vynálezem psaného jazyka, toto naše vrozené, odvěké nutkání vytvářet sítě jen usnadnily.

Přesto narážíme na záhadu. Po celou dobu trvání dějin, o kterých existují záznamy, nad sítěmi jak v rozsahu, tak v záběru dominovaly hierarchie. Muži a ženy byli většinou organizováni v hierarchických strukturách, v nichž se moc soustředila na samém vrcholku v rukou náčelníka, pána, krále nebo císaře. Síť průměrného jednotlivce byla naproti tomu zakrnělá. Typický rolník – což je slovo, které se zhruba hodí na většinu lidských bytostí po většinu zaznamenané historie – vězel v drobném shluku lidí zvaném rodina, uvnitř trochu většího shluku jménem obec, který neměl téměř žádné spojení s okolním světem. Takto žila většina lidí ještě před sto lety. Ještě dnes jsou indičtí vesničané v nejlepším případě propojeni v „sociálním patchworku …, spojení malých klik definovaných společnými zájmy, z nichž každá je právě tak velká na to, aby udržela spolupráci všech svých členů, a všechny jsou spojeny dohromady“.[16] Klíčovou úlohu v takových izolovaných komunitách sehrávají jednotlivci, kteří jsou významní coby „šiřitelé“ a obvykle se jim říká klepny.[17]

Tradiční maloformátové sítě byly natolik represivní, že někteří jedinci se raději stáhli do naprosté izolace. Soběstačnost jakožto svého druhu vzdorovité odloučení oslavil v básni „Naebody“ Robert Burns:

Já svoji ženu mám,

nedám ji nikomu;

Vzít si ji nenechám,

neberu nikomu.

Pár halířů mám svých,

dík za ně – nikomu!

Nemám, co půjčil bych,

nedlužím nikomu.

Já nejsem ničí pán.

A otrok? Nikomu.

Když dobrou šavli mám,

nevzdám se nikomu.

Jsem volný, veselý.

Pláč? Kvůli nikomu.

Když nejsou přáteli,

přítel jsem – nikomu.iv

Podobní osamělí jedinci se také vracejí jako hrdinové v evropské a americké kinematografii, počínaje Osamělým jezdcem a konče Tulákem z širých plání. Ve filmu bratří Coenových Zbytečná krutost (1984) žije hlavní postava ve světě bezuzdného, bezohledného individualismu. „Tak jdi, stěžuj si,“ říká, „řekni o svých problémech sousedovi, požádej ho o pomoc – a sleduj, jak utíká. V Rusku to teď naplánovali tak, že každý podporuje každého – ale to je stejně jen teorie. Ale v Texasu to znám. A tady… tady jsi odkázaný jen sám na sebe.“[18]

Takový vypjatý individualismus je však výjimka, nikoli pravidlo. Jak to nezapomenutelně vyjádřil John Donne ve svých Pobožnostech při naléhavých případech:

Žádný člověk není ostrov, celý sám pro sebe, každý je kusem kontinentu, částí souše, a kdyby moře spláchlo jedinou hroudu, Evropa by byla menší, stejně jako nějaký mys nebo panství tvých přátel či tvé vlastní. Smrt každého člověka zmenšuje mne samého, protože jsem zahrnut v lidstvu, a proto nikdy neposílej nikoho zjistit, komu zvoní hrana. Zvoní tobě…v

Člověk je skutečně společenský živočich a misantropa se lidé straní stejně, jako se on straní jich. Záhadou zůstává, proč a jak jsme my, přirození snovači sítí, byli tak dlouho v područí vertikálně strukturovaných a přísně institucionalizovaných hierarchií.

Slovo hierarchie pochází ze starořeckého ιεραρχία, doslova „vláda velekněze“, a zprvu označovalo nebeské řády andělů, obecněji pak rozvrstvený řád duchovního nebo světského panování. Slovo „síť“ naproti tomu až do 16. století neznamenalo nic jiného než tkanou strukturu z propletených vláken. Příležitostně používá slovo „síť“ nebo „spleť“ v metaforickém významu Shakespeare – Jagovo spiknutí proti Othellovi je „síť, do které se zapletou všichni“ – ale ve smyslu, v jakém je používáme zde, se nevyskytuje v žádné z jeho her.[19] V 17. a 18. století vědci odhalili, že sítě se vyskytují v přírodě – od pavučin po oběhový systém žil a tepen u člověka –, ale trvalo až do 19. století, než se rozšířilo metaforičtější užití tohoto pojmu: zeměpisci a inženýři jím popisovali vodní toky a železnice a spisovatelé jím charakterizovali vztahy mezi lidmi. Básník Coleridge (1817) píše o „síti majetku“, historik Freeman (1876) o „síti feudálních držeb“.[20] I tak byla u knih vydávaných v angličtině až zhruba do roku 1880 větší pravděpodobnost, že budou obsahovat slovo „hierarchie“, než že v nich bude možné najít slovo „síť“ (viz graf 3). Je možné zpětně podrobit politické a sociální vztahy vylíčené v románu Anthonyho Trollopa Phineas Finn síťové analýze,[21] avšak slovo „síť“ se v jeho textu nevyskytuje ani jednou. „Sítě“ se začaly rozrůstat teprve v průběhu 20. století: první dopravní a elektrické sítě, po nich telefonní a televizní sítě a konečně počítačové a online sociální sítě. A teprve v 80. letech 20. století se slovo „network“ začalo využívat jako sloveso označující záměrnou, na kariérní vzestup orientovanou socializaci.

2. Neúplný graf potravního řetězce na „Skotském šelfu“ v severozápadním Atlantiku. Šipky směřují od kořisti k dravým druhům.

3. N-gram frekvence výskytu slov „síť“ (network) a „hierarchie“ (hierarchy) v anglicko-jazyčných publikacích mezi léty 1800 a 2000.

iv In Darebné verše Roberta Burnse, SNKLU 1963, překlad Jiří Valja.

v In Komu zvoní hrana, Prostor 2014, překlad Zdeněk Hron.

1 West, Scale. Viz také Strogatz, „Exploring Complex Networks“.

2 Watts, „Networks, Dynamics, and the Small-World Phenomenon“, 515.

3 West, „Can There be a Quantitative Theory“, 211f.

4 Caldarelli and Catanzaro, Networks, 23f.

5 Dittrich, Patient H.M.

6 Christakis and Fowler, Connected, 97.

7 Vera and Schupp, „Network Analysis“, 418f.

8 Jackson, „Networks in the Understanding of Economic Behaviors“, 8.

9 Liu, King and Bearman, „Social Influence“.

10 Henrich, Secret of Our Success, 5.

11 Dunbar, „Coevolution of Neocortical Size“.

12 Christakis and Fowler, Connected, 239.

13 Tomasello, „Two Key Steps“.

14 Massey, „Brief History“, 3–6.

15 McNeill and McNeill, Human Web, 319–21.

16 Jackson, Rodriguez-Barraquer and Tan, „Social Capital and Social Quilts“.

17 Banerjee et al., „Gossip“.

18 https://www.youtube.com/watch?v=nLykrziXGyg.

19 Viz např. Othello, II, 3, and III, 4; All’s Well That Ends Well, IV, 3.

20 Oxford English Dictionary.

21 Viz http://www.nggprojectucd.ie/ phineas-finn/.

Kapitola čtvrtá

Proč hierarchie?

Turista, který chce navštívit Benátky, by si měl vyhradit jedno odpoledne na výlet na nádherný, ospalý ostrov Torcello. V katedrále Santa Maria Assunta tam lze vidět dokonalou ilustraci toho, co rozumíme pod slovem „hierarchie“ (viz obr. 1): mozaiku z 11. století představující Posledního soud v pěti úrovních, s Kristem na vrcholu a pekelným ohněm na dně.

Přibližně takto uvažují lidé o hierarchiích: jako o vertikálně strukturovaných organizacích, pro které je charakteristické centralizované a odshora dolů směřující velení, kontrola a komunikace. V historii hierarchie začínají rodinnými klany a kmeny, z nichž (nebo navzdory nimž) se vyvinuly složitější a stratifikovanější instituce s formalizovanou a odstupňovanou dělbou práce.[1] Mezi nejrůznější druhy hierarchií, které se šířily před novověkem, patřily přísně regulované městské státy, závislé na obchodu, a větší, ponejvíce monarchické státy, založené na zemědělství; centrálně organizovaná kultická společenství neboli církve; vojenské a byrokratické aparáty uvnitř států; cechy, které regulovaly přístup ke kvalifikovaným zaměstnáním; samostatné korporace, které se počínaje raným novověkem snažily využívat výhod plynoucích z objemu a rozsahu produkce tím, že si přisvojovaly určité transakce na trhu; akademické korporace jako univerzity a konečně přerostlé a nadnárodní státní útvary zvané impéria či říše.

Rozhodujícím podnětem, který upřednostnil hierarchický řád, byla skutečnost, že zefektivňoval výkon moci. Moc soustředěná v rukou „velkého šéfa“ odstranila nebo alespoň zredukovala časově náročné debaty o tom, co se má dělat, které každým okamžikem hrozily, že se zvrhnou v bratrovražedné spory.[2] Podle filozofa Benoîta Dubreuila v převážně agrární společnosti, v níž se od většiny obyvatelstva očekává, že bude prostě držet jazyk za zuby a lopotit se na poli, představovalo delegování soudní a trestní moci – tj. práva trestat provinilce – na jednotlivce nebo elitu optimální řešení.[3] Peter Turchin raději zdůrazňuje úlohu vojenství, když tvrdí, že změny ve válečné technice podnítily rozšíření hierarchicky organizovaných států a armád.[4]

Absolutismus mohl být navíc i pramenem sociální soudržnosti. „Existuje neviditelné vlákno, jako pavučina, které vychází přímo ze srdce jeho carského Veličenstva Alexandra III.,“ vysvětloval carský policista Nikiforyč kolem roku 1890 mladému Maximu Gorkému. „A pak je tu ještě jiné, které prochází skrze všechny ministry, jeho Excelenci gubernátora a dále dolů všemi hodnostmi, až dojde ke mně a dále až k poslednímu vojínovi. Toto vlákno propojuje a svazuje dohromady vše (…) svou neviditelnou mocí.“[5] Gorkij zažil, jak Stalin změnil toto neviditelné vlákno v ocelové dráty společenské kontroly, jakou si carové nepředstavovali ani v nejdivočejších snech.

Avšak i nedostatky autokracie jsou zřejmé. Žádný jednotlivec, jakkoli nadaný, si nedokáže poradit se všemi problémy imperiálního vládnutí a téměř nikdo nedokáže odolat pokušením absolutní moci. Hierarchický stát byl a je kritizován jak z politického, tak ekonomického hlediska. Západní svět se od konce 18. století, byť s několika zádrhely, dívá na demokracii vlídněji než starověcí a renesanční političtí teoretikové – nebo přinejmenším na vládu omezovanou nezávislými soudy a nějakou podobou zastupitelského sboru. Vedle přirozené přitažlivosti politické svobody bývá politické zřízení založené na dělbě moci, jak se zdá, spojeno s trvalejším hospodářským rozvojem.[6] Také se lépe vyrovnávají se složitostí, když jejich populace rostou a technologický vývoj postupuje vpřed. A rovněž jsou méně náchylné k tomu, že přijdou o hlavu: kde vládne jediný člověk, tam může úspěšný atentát způsobit zhroucení celého hierarchického systému. Ekonomové počínaje Adamem Smithem navíc tvrdí, že spontánní řád volného trhu ze své podstaty umožňuje lepší distribuci zdrojů než soukromý monopol nebo příliš mocný stát.

Samozřejmě, že řada autokratických panovníků v dějinách ponechala v praxi značný podíl moci trhu, ačkoli tržní operace jistě byly regulovány, zdaňovány a občas i mařeny. To je důvodem, proč v typickém středověkém nebo raně novověkém městě, jako je toskánská Siena, stojí věž symbolizující světskou moc přímo vedle náměstí, kde se odehrávají tržní transakce a další podoby veřejné směny, ba dokonce toto náměstí zastiňuje (viz obr. 6). Byla by proto chyba představovat si, jako Friedrich von Hayek, stát a trh jako prostou dichotomii. Nejen z toho důvodu, že vlády určují právní rámec, v němž trh působí, ale také proto, jak tvrdil nedávno zesnulý Max Boisot, že samotné trhy a byrokracie jsou ideální typy sítí ke sdílení informací, podobně jako klany nebo lenní vztahy.[7]

Neformální sítě jsou však odlišné. Podle sociologa organizací Waltera Powella se v takových sítích „transakce neodehrávají ani formou jednotlivých, nesouvisejících směn, ani úředním nařízením, nýbrž prostřednictvím sítí jednotlivců, zapojených do vzájemných zvýhodňujících, oboustranně prospěšných kroků… ve kterých nehrají roli ani explicitní tržní kritéria, ani dobře známý paternalismus hierarchií“.[8] Kdo studuje korporátní mocenské mechanismy, zná úlohu sítí vzájemně propojených a spolupracujících řídících orgánů firem v některých ekonomikách; jednou z takových podnikatelských sítí jsou skupiny keirecu v Japonsku. Podobná uspořádání upomínají na proslulý závěr Adama Smithe, že „lidé ze stejného oboru podnikání se málokdy setkávají, i kdyby jen pro obveselení a oddech, ale jejich rozhovory vedou ke spiknutí proti veřejnosti nebo k nějaké machinaci s cílem zvýšit ceny“.vi I někteří politologové si se znepokojením uvědomili, že sítě zaujímají jakýsi meziprostor.[9] Provozují členové sítí utajené obchody, i když si nevyměňují přímo bankovky, ale dárky?[10] Jsou sítě vlastně jen velmi volně strukturované korporace?[11] Teoretici sítí hledají odpovědi na tyto otázky mnoho let, byť jejich práce bývá často přehlížena – v neposlední řadě, do velmi nedávné doby, ze strany historiků.

vi Bohatství národů, kniha I, kapitola 10. V doslovném překladu znamená keirecu „sdružení bez hlavy“. Nazývají se tak korporátní struktury, v nichž je navzájem propojeno několik organizací, obvykle tím, že jedna v druhé vzájemně drží drobné vlastnické podíly. Často vznikají v partnerských oborech podnikání, např. v dodavatelských řetězcích.

1 Massey, „Brief History“, 14.

2 Laura Spinney, „Lethal Weapons and the Evolution of Civilisation“, New Scientist, 2886 (2012), 46–9.

3 Dubreuil, Human Evolution, 178, 186, 202.

4 Turchin et al., „War, Space, and the Evolution of old World Complex Societies“.

5 Gorky, My Universities, 69.

6 Viz nejnověji Acemoglu and Robinson, Why Nations Fail.

7 Boisot, Information Space and Knowledge Assets.

8 Powell, „Neither Market nor Hierarchy“, 271f.

9 Rhodes, „New Governance“.

10 Thompson, Between Hierarchies and Markets.

11 Boisot and Lu, „Competing and Collaborating in Networks“.

Kapitola pátá

Od sedmi mostů
k šesti stupňům

Počátky formálního zkoumání sítí se datují do poloviny 18. století, zlatého věku východopruského města Královce, domova filozofa Immanuela Kanta. Mezi královecké pamětihodnosti patřilo sedm mostů přes řeku Pregolu, které spojovaly oba její břehy se dvěma ostrovy uprostřed řeky a ostrovy mezi sebou (viz obr. 4). Místní si odjakživa lámali hlavu, jak to, že není možné přejít všechny mosty a žádný z nich přitom nepřejít dvakrát.vii Tato hádanka zaujala velkého matematika švýcarského původu Leonharda Eulera, který v roce 1735 vymyslel teorii grafů, aby formálně dokázal, proč je taková procházka nemožná. Na zjednodušeném grafu (viz diagram 5) jsou čtyři „uzly“, jež představují dva hlavní říční břehy a větší a menší ostrov, a sedm „hran“, odpovídajících mostům, které je spojují. Euler formálně prokázal, že možnost trasy procházející každým uzlem jen jednou musí záviset na stupni uzlů, tj. počtu hran vycházejících z jednotlivého uzlu. Graf musí obsahovat buď dva uzly s lichým počtem hran, nebo žádný. Protože graf královeckých mostů má takové uzly čtyři (jeden s pěti hranami a ostatní se třemi), nemůže v něm existovat tzv. eulerovský tah. Procházka, která by vedla přes každý most jen jednou, by byla možná jedině tehdy, kdyby byla jedna hrana – most spojující oba ostrovy – odstraněna. Pak by jen dva uzly měly lichý stupeň. Od Eulerových dob se základní jednotky teorie grafů – kterou on sám původně nazýval „poziční geometrie“ – nazývají uzly (nebo vrcholy) a hrany (spojnice).

Vědci v 19. století uplatnili tento rámec na všechno možné, od kartografie přes elektrické obvody po izomery organických sloučenin.[1] Že by mohly existovat také sociální sítě, zcela jistě neuniklo některým velkým politickým myslitelům oné doby, jako byli zejména John Stuart Mill, Auguste Comte a Alexis de Tocqueville; poslední jmenovaný si všiml, že bohatý spolkový život v rané fázi dějin Spojených států sehrál určující roli v budování americké demokracie. Nikdo z nich se však nepokusil tento poznatek formalizovat. Počátky zkoumání sociálních sítí lze tedy klást do doby kolem roku 1900, kdy učitel a amatérský sociolog Johannes Delitsch zveřejnil schéma zachycující přátelství mezi 53 chlapci, které vyučoval ve své třídě v roce 1880/81.[2] Delitsch odhalil těsnou souvislost mezi vzájemnými vztahy mezi chlapci a jejich prospěchem – který v jeho době určoval zasedací pořádek ve třídě. Zhruba podobný výzkum byl podniknut o tři desetiletí později v New Yorku, kde osobitý psychiatr rakouského původu (avšak antifreudián) Jacob Moreno zkoumal pomocí sociogramů vztahy mezi „delikventními“ dívkami v polepšovně v Hudsonu ve státě New York. Jeho výzkum, publikovaný v roce 1933 pod názvem Kdo přežije?, prokázal, že velký nárůst útěků dívek v roce 1932 je vysvětlitelný z hlediska postavení uprchlice ve školních společenských sítích vzájemných „náklonností a antipatií“, motivovaných rasově i sexuálně (viz tab. 2). Zde, tvrdil Moreno, se projevují „společenské síly, které ovládají lidstvo“. Podle jeho přesvědčení byla jeho kniha „nová bible, bible pro společenské chování, pro lidská společenství“.[3]

O dalších třicet let později vytvořil jazykovědec a bibliograf Eugene Garfield podobnou grafickou metodu – vytvořil „historiograf“ citací, aby zachytil historii vědeckých oborů. Citační indexy a „impaktový faktor“ se od té doby staly standardními měřidly akademických výkonů ve vědě. Představují rovněž způsob, jak zmapovat postup vědeckých inovací – například tím, že odhalují „neviditelné fakulty“, na jejichž existenci ukazuje síť citací, které však vypadají úplně jinak než skutečné fakulty, jež zaměstnávají většinu vědců.[4] Taková měřítka však možná dokládají jen to, že vědci obvykle citují práce svých podobně smýšlejících kolegů. Jak říká staré přísloví, vrána k vráně sedá. Co platí o citacích, je pravdivé i v obecnějším smyslu. Je pravděpodobné, že pokud jsou dva uzly spojeny se třetím uzlem, budou propojeny také mezi sebou, neboť – slovy ekonoma Jamese E. Raucha – „u dvou lidí, kteří znají mne, je pravděpodobnější, že se také budou znát navzájem, než dva lidé náhodně vybraní“.[5] Trojice, jejíž tři členové jsou všichni propojeni příznivými postoji, je podle něj „vyvážená“ a ztělesňuje myšlenku, že „přítel mého přítele je i mým přítelem“. Jiná trojice, v níž dva členové se navzájem neznají, avšak oba znají třetího člena, se někdy nazývá „zakázaná trojice“. (Její varianta se dvěma členy, kteří jsou v přátelském vztahu, a třetím ve vztahu nepřátelském představuje ten nepříjemný případ, kdy „nepřítel mého přítele je mým přítelem“.)[6]

Náš sklon tíhnout k osobám, které se nám podobají, se nazývá „homofilie“ (užívá se také pojem „asortativnost“) a lze v něm spatřovat první zákon sociálních sítí. Sociologové Everett Rogers a Dilip Bhowmik jako první tvrdili, že homofilie může znamenat nevýhodu, protože zužuje jednotlivcovo sociální prostředí, a prohlašovali, že existuje určitá „optimální heterofilie“. Znamená homofilie něco na způsob sebe-segregace? V 70. letech zmapoval Wayne Zachary síť přátelství mezi členy univerzitního karatistického klubu. Zřetelně se ukázalo, že v rámci klubu existují dvě odlišné skupiny. Homofilie se může zakládat na sdíleném statusu (na vrozených charakteristikách jako rasa, etnický původ, pohlaví nebo věk a na získaných charakteristikách typu náboženství, vzdělání, povolání nebo vzorců chování) nebo na sdílených hodnotách, pokud je možné je odlišit od získaných rysů.[7] Známým příkladem je sklon amerických žáků vydělovat se na základě rasy a etnického původu (viz obr. 3), ačkoli nejnovější výzkumy naznačují, že tato tendence vykazuje značné rozdíly mezi jednotlivými rasami.[8]

Můžeme z takových grafů poznat, kteří jedinci jsou významní? Teprve ve 20. století přírodovědci a matematikové definovali důležitost jako „ústřední význam“ [centrality]. Tři nejvýznamnější ukazatele důležitosti ve formální analýze sítí jsou důležitost daná stupněm uzlu [degree centrality] neboli počtem hran čili spojnic s jinými uzly, dále důležitost daná strategickou polohou mezi jinými uzly [betweenness centrality] a konečně důležitost daná blízkostí k určitým uzlům [closeness centrality]. „Stupeň“ uzlu vyjadřuje to, co by se dalo nazvat „sociabilita“: prostý počet vztahů, které má jedinec vůči druhým. „Mezipoloha“, formálně definovaná sociologem Lintonem Freemanem koncem 70. let, vyjadřuje, do jaké míry určitým uzlem procházejí informace. Podobně jako lidé dojíždějící denně do práce soustřeďují dopravu do několika ucpaných křižovatek tím, že každý jednotlivě vyhledává nejkratší cestu k cíli, spoléhají se i lidé v síti často na klíčové jednotlivce, aby je propojili s jinak vzdálenými jedinci nebo skupinami. Jednotlivci s významnou mezipolohou nejsou nutně ti s největším počtem spojení, ale jsou to lidé s důležitými spojeními. (Jinými slovy nejde o to, kolik lidí znáte, ale o to, koho znáte.) Konečně „blízkost“ vyjadřuje průměrný počet „kroků“, které dělí uzel od jiných uzlů, a často se používá k určení, kdo má nejlepší přístup k informaci, za předpokladu, že je tato informace obecně rozšířena.[9] Jedinci s vysokým stupněm, významnou mezipolohou a vysokou blízkostí každý svým způsobem působí jako „ohniska“ [hubs].

Polovina 20. století byla rovněž svědkem významého pokroku v tom, jak chápeme celkovou povahu sítě, která je z pohledu kteréhokoli jednotlivého uzlu mnohdy neviditelná. R. Duncan Luce a Albert Perry z Massachusettského technologického institutu navrhli využívat „shlukových“ [clustering] koeficientů, jejichž pomocí se vyjadřuje míra propojenosti ve skupině uzlů, přičemž mezním případem je klika, v níž je každý z uzlů spojen se všemi dalšími uzly v síti. (Přesně řečeno vyjadřuje shlukový koeficient podíl trojic, které jsou plně propojeny, tj. každý ze členů kterékoli trojice je propojen s druhými dvěma.) Podobným měřítkem propojenosti sítě je její „hustota“.

Význam podobných měřítek se osvětlil v roce 1967, kdy sociální psycholog Stanley Milgram provedl slavný experiment. Poslal dopisy náhodně vybraným obyvatelům Wichity ve státě Kansas a Omahy v Nebrasce. Požádal v nich adresáty, aby přeposlali dopis zamýšlenému konečnému adresátovi, kterými byli v prvním případě žena studenta bohosloví na Harvardu a ve druhém bostonský burzovní makléř, pokud tyto lidi osobně znali; pokud ne, měli dopis poslat někomu, o kom si mysleli, že konečného adresáta zná, za předpokladu, že se s tímto prostředníkem osobně znají; a rovněž aby poslali „sledovací“ pohlednici Milgramovi a napsali mu, co s dopisem udělali. Podle Milgrama nakonec k cíli doputovalo z celkem odeslaných 160 dopisů 44.[10] (Z jednoho novějšího výzkumu plyne, že jich bylo jen 21.)[11] Na základě dokončených řetězců mohl Milgram určit počet prostředníků nutný k tomu, aby se dopis dostal k adresátovi; bylo jich v průměru pět.[12] Tento objev předpověděl maďarský prozaik Frigyes Karinthy, v jehož povídce Láncszemek (Řetězy, vydáno 1929) se hlavní postava vsadí se svými společníky, že se dokáže spojit s kterýmkoli jedincem na světě, jehož jméno si sami zvolí, skrze pouhých pět známých, z nichž jen jednoho z nich musí sám znát osobně. Potvrdily ho rovněž samostatné pokusy, které podnikli jiní badatelé, zejména politolog Ithiel de Sola Pool a matematik Manfred Kochen.

Síť, která spojuje dva uzly skrze pět prostředníků, má šest hran. Pojem „šest stupňů odloučení“ byl poprvé použit až v roce 1990, kdy John Guare publikoval stejnojmennou divadelní hru, ale měl už za sebou dlouhou prehistorii. Podobně jako představa „malého světa“ (kterou proslavila jedna z atrakci v Disneylandu, vymyšlená v roce 1964) nebo odbornější koncept blízkosti, precizně shrnoval pocit vzájemné propojenosti, který v polovině 20. století stále vzrůstal. Od té doby se vyskytlo mnoho variací na dané téma: šest stupňů Marlona Branda, šest stupňů Moniky Lewinské, šest stupňů Kevina Bacona (z nichž se stala i stolní hra), šest stupňů Lois Weisbergové (matky jednoho z přátel novináře a spisovatele Malcolma Gladwella) a jako akademický ekvivalent šest stupňů matematika Paula Erdöse, který byl, jak jsme viděli, sám jedním z průkopníků teorie sítí.[13] Podle nedávných výzkumů se tento počet nyní blíží spíše pětce než šestce, což napovídá, že technologická změna probíhající od 70. let možná neměla takovou moc vše proměňovat, jak se obecně předpokládá.[14] Pro ředitele společností ze seznamu Fortune 1000, tj. tisícovky největších amerických firem, je to 4,6.[15] Pro uživatele Facebooku to v roce 2012 bylo 3,74[16] a v roce 2016 jen 3,57.[17]

4. Eulerova ilustrace z jeho Solutio problematis ad geometriam situs pertinentis (1741). Jeho teorém už nelze otestovat na místě, protože dva z původních sedmi mostů nevydržely bombardování města za 2. světové války a dva další byly strženy, když se z Královce stal Sověty ovládaný Kaliningrad.

5. Zjednodušený graf Eulerova problému královeckých mostů. Problém lze vyřešit jen odstraněním prostřední hrany (tj. mostu propojujícího ostrovy na obrázku 4).

vii Kantova každodenní procházka – tak pravidelná, že si prý podle ní lidé řídili hodiny – bohužel nezahrnovala oněch sedm mostů. Podle básníka Heinricha Heina spíše osmkrát přecházel tam a zpět po ulici lemované stromy, které se od té doby říká Filozofova cesta.

1 Caldarelli and Catanzaro, Networks, 9.

2 See Heidler et al., „Relationship Patterns“.

3 Moreno, Who Shall Survive? xiii, lxvi.

4 Crane, „Social Structure in a Group of Scientists“.

5 James E. Rauch, review of Jackson, Social and Economic Networks, in Journal of Economic Literature, 48, 4 (December 2010), 981.

6 Leskovec, Huttenlocher, and Kleinberg, „Signed Networks in Social Media“.

7 McPherson et al., „Birds of a Feather“, 419.

8 Currarini et al., „Identifying the Roles of Race-Based Choice and Chance“. Viz také Moody, „Race, School Integration, and Friendship Segregation“.

9 Vera and Schupp, „Network Analysis“, 409.

10 Milgram, „Small-World Problem“.

11 Watts, Six Degrees, 134. Viz také Schnettler, „Structured Overview“.

12 Barabási, Linked, 29.

13 Jennifer Schuessler, „How Six Degrees Became a Forever Meme“, The New York Times, 19 April 2017.

14 Jackson, Rogers and Zenou, „Connections in the Modern World“.

15 Davis, Yoo and Baker, „The Small World of the American Corporate Elite“.

16 Lars Backstrom, Paolo Boldi, Marco Rosa, Johan Ugander, and Sebastiano Vigna, „Four Degrees of Separation“, 22 June 2012: https://research.fb.com/publications/ four-degrees-of-separation/.

17 Smriti Bhagat, Moira Burke, Carlos Diuk, Ismail Onur Filiz, and Sergey Edunov, „Three and a Half Degrees of Separation“, 4 February 2016: https://research.fb.com/ three-anda-half-degrees-of-separation/.

Kapitola šestá

Slabá pouta
a virální myšlenky

Závěry podobných výzkumů jsou tak fascinující proto, že máme sklon uvažovat o svých vlastních sítích přátel jako o poměrně malých skupinkách či partách podobných a podobně naladěných lidí, oddělených od ostatních skupin, jejichž členové jsou mezi sebou spojeni náklonnostmi jiného druhu. Skutečnost, že navzdory tomu jsme vzdáleni jen šest stupňů od Moniky Lewinské, vysvětluje sociolog ze Stanfordovy univerzity Mark Granovetter tím, co nazývá – paradoxně – „síla slabých pout“.[1] Kdyby byly všechny vztahy jako ona silná, homofilní pouta mezi námi a našimi blízkými přáteli, byl by svět nutně rozdrobený na kousky. Avšak pro fenomén „malého světa“ jsou klíčová slabší pouta – ke „známým“, kterým se zas tolik nepodobáme. Granovetter se zpočátku zaměřoval na to, že lidem hledajícím práci pomáhají spíše jejich známí než blízcí přátelé, později však došel k poznání, že ve společenství s poměrně malým počtem slabých pout „se nové myšlenky šíří pomalu, vědecké podniky jsou znevýhodněné a podskupiny definované rasou, etnickým původem, zeměpisnou polohou a dalšími charakteristickými znaky s obtížemi nalézají modus vivendi“.[2] Jinými slovy, slabá pouta jsou životně důležité spojnice mezi různorodými skupinami, které by jinak nebyly propojeny vůbec.[3]

Granovetterův výzkum byl sociologický, vycházel z rozhovorů a podobných dat a byl podroben úpravám na základě terénního výzkumu. Ty odhalily například to, že nemajetným záleží víc na silnějších poutech než na slabších, to znamená, že právě pevně spletené sítě světa proletariátu možná udržují lidi v chudobě.[4] Teprve v roce 1998 prokázali matematikové Duncan Watts a Steven Strogatz, proč může svět charakterizovaný homofilními skupinami být zároveň světem malým. Watts a Strogatz roztřídili sítě podle dvou relativně nezávislých vlastností: podle průměrné blízkosti [closeness centrality] každého uzlu a celkového shlukového koeficientu sítě. Nejprve ukázali na kruhové mřížce, v níž byl každý uzel spojen jen s nejbližším a druhým nejbližším sousedním uzlem, že náhodné přidání pouhých několika málo hran postačuje k výraznému zvýšení blízkosti všech uzlů, aniž by došlo k podstatnému zvýšení celkového shlukového koeficientu.[5] Watts začal zkoumáním synchronizovaného cvrlikání cvrčků, ale důsledky, které z jeho a Strogatzových zjištění plynuly pro lidstvo, byly zřejmé. Wattsovými slovy „rozdíl mezi grafem malého a velkého světa může být záležitostí jen několika náhodně dodaných nezbytných hran – tedy změny, která je na úrovni jednotlivých vrcholů v podstatě nepostřehnutelná … Vysoká míra shluků v grafech malých světů může vést k tušení, že určitá choroba je ‚daleko‘, zatímco ve skutečnosti je naopak velmi blízko“.[6]

Pokroky ve vědeckém zkoumání sítí měly významný dopad také v ekonomii. Tradiční ekonomové pracovali s představou více či méně nediferencovaných trhů, obývaných jednotlivými, dokonale informovanými aktéry maximalizujícími vlastní zisk. Otázkou tedy bylo – zodpověděl ji anglický ekonom Ronald Coase, který objasnil význam transakčních nákladůviii –, proč tedy vůbec existují firmy. (Nejsme všichni přístavní dělníci najímaní a placení ode dne jako Marlon Brando ve filmu V přístavu, protože když nás firma zaměstná na řádný úvazek, sníží to náklady, které jinak vznikají při zaměstnávání nádeníků.) Kdyby však trhy byly sítě, v nichž by většina lidí byla součástí vzájemně více či méně propojených shluků, svět ekonomiky by vypadal o dost jinak, v neposlední řadě proto, že struktura sítě určuje informační toky.[7] Mnohé transakce nejsou jen jednorázové výměny, při nichž je cena určena nabídkou a poptávkou. Úvěr je funkcí důvěry, která je vyšší ve skupině podobných lidí (např. mezi imigranty). To má důsledky nejen pro pracovní trhy, které byly předmětem Granovetterova výzkumu.[8] Uzavřené sítě prodejců se mohou smluvit proti veřejnosti a bránit inovacím. Otevřenější sítě mohou inovace podporovat, když díky slabým poutům doputují do skupiny nové myšlenky.[9] Podobná pozorování podnítila otázku, jak jsou vlastně sítě přesně utvářeny.[10]

V praxi se zdá zřejmé, jak se sítě formují. Historikové počínaje Avnerem Greifem a jeho maghrebskými obchodníky ve Středomoří v 11. století[11] až po Ronalda Burta, který zkoumal moderní podnikatele a manažery, popsali mnoho stran o úloze podnikatelských sítí při generování sociálního kapitálu[12] a podporování – nebo brzdění – inovací. V Burtově terminologii je soutěž mezi jednotlivci a firmami utvářena sítěmi, v nichž „strukturální mezery“ – prázdná místa mezi shluky, kde chybí slabá pouta – slouží jako „podnikatelské příležitosti umožňující přístup k informacím, plánování, doporučování a vliv“.[13] „Zprostředkovatelé“, tedy lidé, kteří dokážou „přemostit mezery“, jsou – nebo by měli být – „odměňováni za integrační působení“, protože díky jejich postavení je u nich větší pravděpodobnost, že budou přicházet s tvůrčími myšlenkami (nebo menší pravděpodobnost, že budou podléhat skupinovému myšlení). V inovativně zaměřených institucích jsou tito zprostředkovatelé vždy oceňováni. Navzdory tomu, pokud inovátor-zprostředkovatel soupeří se sítí tíhnoucí k „uzavřenosti“ (tj. izolovanosti a homogenitě), často vyhraje síť.[14] Tento poznatek platí stejně pro akademické filozofy jako pro zaměstnance americké firmy vyrábějící elektroniku.[15]

Dnes je podobor „organizačního chování“ základním prvkem většiny magisterských programů obchodního managementu. Mezi jeho nejnovější zjištění patří, že u manažerů je větší pravděpodobnost vytváření sítí než u nemanažerů;[16] že „méně hierarchická síť může spíš napomoci rozvíjení solidarity a homogenity v kultuře organizace“[17] a že zprostředkovatelům se bude pravděpodobně lépe dařit překonávat strukturální mezery tehdy, když budou „kulturně zapadat do své organizační skupiny“, a těm, kteří jsou „strukturálně zakotveni“, se povede lépe, když budou „kulturně odlišní“. Sečteno a podtrženo: lépe než jiní jedinci stejného postavení si vedou „asimilovaní zprostředkovatelé“ a „integrovaní nonkonformisté“.[18] I zde nabízí teorie sítí poznatky, jež lze využít i jinde než v rámci typického korporátního pracoviště, jak ho satiricky zachytil Ricky Gervais v seriálu Kancl. Kancelářské sítě jsou koneckonců zřídkakdy skutečně rozsáhlé. Přesto na velikosti sítě záleží kvůli Metcalfeovu zákonu – pojmenovanému podle zakladatele Ethernetu Roberta Metcalfea –, který (ve svém původním znění) tvrdil, že hodnota telekomunikační sítě je přímo úměrná druhé mocnině počtu připojených kompatibilních komunikačních zařízení. To ve skutečnosti platí pro všechny sítě obecně: jednoduše řečeno, čím větší je počet uzlů v síti, tím je síť cennější pro uzly jako celek. Jak uvidíme, znamená to velkolepé výnosy pro velmi rozsáhlé, volně přístupné sítě a naopak omezené zisky pro tajné nebo exkluzivní (či obojí) sítě. A přesto se i v těch nejrozsáhlejších sítích nacházejí uzly, které fungují jako zprostředkovatelé nebo ohniska.

Ze slovního spojení „stát se virálním“ se stalo únavné klišé, svatý grál lidí z marketingu a reklamy.[19] Teorie sítí nicméně nabízí nejlepší způsob, jak porozumět tomu, proč mají některé myšlenky schopnost velmi rychle se šířit. Myšlenky – a dokonce i citové stavy nebo onemocnění, jako je např. obezita – se mohou šířit prostřednictvím sociální sítě, ne nepodobné nakažlivému viru. Myšlenky (či „memy“, abychom užili evolucionistický neologismus) jsou ovšem všeobecně méně nakažlivé než viry. Biologické stejně jako počítačové viry zpravidla nejprve provedou „celosíťový průzkum“, protože jejich cílem je šířit se co nejrychleji a zasáhnout každý sousední uzel každého uzlu, který napadnou. My si naproti nim instinktivně vybíráme členy své sítě, kterým chceme sdělit nějakou myšlenku nebo od kterých nejspíše nějakou myšlenku přijmeme jako důvěryhodnou.[20] Jedním z prvních příspěvků do debaty byl v 50. letech tzv. „model dvoufázového toku komunikace“, spojený se jmény sociologů Paula Lazarsfelda a Elihua Katze, kteří tvrdili, že myšlenky plynou z médií k širší veřejnosti prostřednictvím názorových „lídrů“.[21] Jiní badatelé na sklonku 20. století se pokoušeli změřit rychlost, jakou se šířily novinky, klepy a inovace. Novější výzkumy ukázaly, že pomocí sítí se mohou šířit i citové stavy.[22] Ačkoli odlišit od sebe endogenní (vnitřní) a exogenní (vnější) síťové efekty zdaleka není jednoduché,[23] důkazy o nákaze tohoto typu jsou přesvědčivé: „Studenti s pilně studujícími spolubydlícími se stali pilnějšími. Lidé, kteří seděli u oběda s velkými jedlíky, snědli více.“[24] Podle Christakise a Fowlera však nedokážeme přenášet své myšlenky a chování o moc dále než k přátelům přátel našich přátel, jinak řečeno jen přes tři stupně odloučení. To proto, že přenos a přijetí myšlenky či chování vyžaduje silnější spojení než přeposlání dopisu (v případě Milgramova pokusu) nebo sdělení, že se vynořila určitá pracovní nabídka. Jen znát někoho není totéž, jako být schopen ovlivnit jej, aby pilněji studoval nebo více jedl. Napodobování je skutečně nejupřímnější forma lichocení, i když se děje jen nevědomě.

Zásadní je, stejně jako u epidemií nakažlivých nemocí, že pokud jde o rychlost a dosah šíření, může být struktura sítě stejně důležitá jako samotná rozšiřovaná myšlenka.[25] Při virálním šíření hrají stěžejní roli uzly, které nejsou ani ohnisky, ani zprostředkovateli, ale „klíčníci“, tj. lidé, kteří rozhodují, zda předají informaci své části sítě.[26] Jejich rozhodnutí se bude řídit zčásti tím, jaký bude podle nich mít informace zpětný dopad na ně. Přijetí myšlenky může naopak vyžadovat, aby byla šířena více než jedním nebo dvěma zdroji. Na rozdíl od jednoduchého šíření nemoci potřebuje komplexní kulturní „nákaza“ nejprve dosáhnout hraničního počtu lidí, kteří ji přijmou v počáteční fázi a zároveň mají vysokou stupňovou centralitu, tj. poměrně vysoký počet vlivných známých.[27] Slovy Duncana Wattse je klíčem k vyhodnocení pravděpodobnosti, že dojde k lavinovitému šíření nákazy, „soustředit se ne na samotný podnět, nýbrž na strukturu sítě, kterou podnět zasáhl“.[28] To pomáhá vysvětlit, proč na každý nápad, který se stal virálním, připadá nespočet jiných, které se rozplynou do ztracena: začaly u špatného uzlu, shluku nebo sítě.

6. Základní pojmy teorie sítí. Každá tečka v grafu je uzel (node), každá spojnice hrana (edge). Tečka označená „hub“ (ohnisko) má nejvyšší stupeň a nejvýznamnější mezipolohu. Uzly označené „cluster“ (shluk) mají vyšší koeficient hustoty lokálního shlukování než ostatní části grafu. Tečka vlevo dole je v rámci sítě izolována.

viii Coase v Problému sociálních nákladů (1960, 15) tvrdil, že „aby bylo možné provést obchodní transakci, je třeba zjistit, kdo je ten, s kým chceme obchodovat, dále informovat ostatní, že chceme obchodovat a za jakých podmínek, aby bylo možné vést jednání směřující k dohodě, k podepsání smlouvy, ke kontrole nezbytné ke zjištění, zda jsou podmínky smlouvy dodržovány, atd.“. Organizace, jako jsou firmy, ba i státy, existují proto, aby se takové transakční náklady snižovaly, např. pomocí standardizovaných dlouhodobých pracovních smluv. Velké organizace to mohou provádět efektivněji, proto „úspory z rozsahu“.

1 Granovetter, „Strength of Weak Ties“.

2 Granovetter, „Strength of Weak Ties Revisited“, 202.

3 Viz také Tutic and Wiese, „Reconstructing Granovetter’s Network Theory“. Nejnovější výzkum využívající data z Facebooku z velké části potvrzuje Granovetterova tvrzení: Laura K. Gee, Jason Jones and Moira Burke, „Social Networks and Labor Markets: How Strong Ties Relate to Job Finding on Facebook’s Social Network“, 13 January 2016: https://research. fb.com/publications/ social-networks-and-labor-markets-how-strong-ties-relate-to-job-transmission-on-facebooks-social-network/.

4 Liu, King, and Bearman, „Social Influence“.

5 Watts and Strogatz, „Collective Dynamics of ‚Small-World‘ Networks“.

6 Watts, „Networks, Dynamics, and the Small-World Phenomenon“, 522.

7 Powell, „Neither Market nor Hierarchy“, 301, 304.

8 Calvó-Armengol and Jackson, „The Effects of Social Networks on Employment and Inequality“.

9 Smith-Doerr and Powell, „Networks and Economic Life“.

10 Bramoullé et al., „Homophily and Long-Run Integration“; Jackson and Rogers, „Meeting Strangers and Friends of Friends“.

11 Greif, „Reputation and Coalitions in Medieval Trade“ and „Contract Enforceability and Economic Institutions“.

12 Coleman, „Social Capital“.

13 Burt, Structural Holes, KL 46–9.

14 Burt, Brokerage and Closure, 7. Viz také Burt, Neighbor Networks.

15 Burt, „Structural Holes and Good Ideas“, 349f.

16 Carroll and Teo, „On the Social Networks of Managers“, 433.

17 Harrison and Carroll, „Dynamics of Cultural Influence Networks“, 18.

18 Goldberg et al., „Fitting In or Standing Out?“ 2f.

19 Berger, Contagious. Viz také Sampson, Virality.

20 Dobrý rozbor najdete in Collar, Religious Networks, 13f.

21 Katz and Lazarsfeld, Personal Influence.

22 Hill, „Emotions as Infectious Diseases“.

23 Dolton, „Identifying Social Network Effects“.

24 Christakis and Fowler, Connected, 22.

25 Kadushin, Understanding Social Networks, 209f.

26 Nahon and Hemsley, Going Viral.

27 Centola and Macy, „Complex Contagions“.

28 Watts, Six Degrees, 249.

Kapitola sedmá

Typy sítí

Kdyby byly všechny sociální sítě strukturálně stejné, byl by svět, který obýváme, velmi odlišný. Například svět, v němž by uzly byly navzájem propojené náhodně – a počty hran připadajících na jeden uzel by byly normálně rozloženy podle Gaussovy křivky –, by měl některé vlastnosti „malého světa“, ale nebyl by stejný jako náš svět.ix To proto, že mnohé sítě ve skutečném světě se řídí Paretovým rozložením, což znamená, že v nich je více uzlů s velmi vysokým počtem hran a více uzlů s velmi málo hranami než v náhodné síti. Sociolog Robert K. Merton podobné jevy nazývá podle Matoušova evangelia „Matoušův efekt“: „Neboť každému, kdo má, bude dáno a přidáno; kdo nemá, tomu bude odňato i to, co má.“x Ve vědě úspěch plodí úspěch; oceněn bude ten, kdo už oceněn byl. Něco podobného lze pozorovat v „ekonomice superhvězd“.[1] Podobně platí, že když se síť rozšiřuje, získávají uzly nové hrany úměrně k počtu hran, které už mají (k jejich stupni neboli „kondici“ [fitness]). Krátce řečeno, existuje „preferenční připojování“. Za tento poznatek vděčíme fyzikům Albertu-Lászlóovi Barabásimu a Réce Albertové, kteří jako první prohlásili, že většina sítí ve skutečném světě má nejspíš rozložení dané mocninným zákonem [power law] neboli jsou „nezávislé na měřítku“ [scale-free].xi Když se takové sítě vyvíjejí, stanou se z několika uzlů ohniska s mnohem více hranami, než mají ostatní uzly.[2] Příkladů takových sítí je bezpočet, od ředitelských míst v podnicích ze seznamu Fortune 1000 přes citace ve fyzikálních odborných časopisech po linky na webové stránky.[3] Barabásiovými slovy:

… existuje hierarchie uzlů, jež udržuje sítě pohromadě. Uzel s vysokým počtem spojení je těsně následován řadou méně propojených a ty zase desítkami ještě menších uzlů. Uprostřed pavučiny není žádný centrální uzel, který by ovládal a sledoval každou spojnici a uzel. Neexistuje žádný jednotlivý uzel, jehož odstranění by způsobilo zhroucení sítě. Síť bez měřítka je pavučina bez pavouka.[4]

V extrémním případě (model „vítěz bere vše“) „bere“ uzel s nejvyšším stupněm všechny nebo téměř všechny spojnice. Častější je model „schopný zbohatne“ („fit get rich“), v němž „uzel s vysokým počtem spojení [je] těsně následován řadou méně propojených a ty zase desítkami ještě menších uzlů“.[5] Mezi síťovými strukturami lze najít další mezistupně: sítě přátelských vztahů u amerických dospívajících například nejsou ani náhodné, ani nezávslé na měřítku.[6]

V náhodné síti, jak dokázali před mnoha lety Erdös a Rényi, má každý uzel v síti v průměru stejný počet spojení s ostatními uzly. Nejlepším příkladem ze skutečného světa je americká dálniční síť, kde z každého velkého města vychází zhruba stejný počet dálnic, které je spojují s jinými městy. Příkladem sítě bez měřítka je síť leteckých linek ve Spojených státech, v níž je velký počet malých letišť spojen s letišti střední velikosti, která jsou zase spojena s několika velkými a rušnými uzly. Jiné sítě jsou centralizovanější, aniž by nutně musely být nezávislé na měřítku. Jedním ze způsobů, jak porozumět tragédii, která se rozvíjí v Shakespearově Hamletovi, je zobrazit síť vztahů mezi postavami, v níž uzly „Hamlet“ a „Klaudius“, jeho nevlastní otec, mají zdaleka největší stupeň, tj. počet hran (viz obr. 7).

Nyní uvažme, jak různě se může síť lišit od náhodné verze (viz obr. 8). Síť může být vysoce deterministická a nenáhodná jako krystalická struktura nebo krystalová mřížka, v níž má každý uzel stejný počet hran jako všechny ostatní (vlevo dole). Síť může být modulární, tj. lze ji rozdělit na řadu samostatných shluků, které jsou nicméně vzájemně spojené několika přemosťujícími hranami (vpravo dole). Síť může být dále heterogenní, s uzly, které se navzájem velmi liší co do důležitosti [centrality], jako je tomu u sítí bez měřítka, jež jsou charakteristické pro on-line komunity (vlevo nahoře). Některé sítě jsou zároveň hierarchické a modulární, například složité genetické systémy regulující metabolismus, které podřizují určité subsystémy jiným (vpravo nahoře).[7]

Z toho jasně vidíme, že hierarchie ani zdaleka není protiklad sítě: je to jen její zvláštní typ. Jak je zřejmé z obr. 9, řídí se hrany v idealizované hierarchické síti pravidelným vzorem, podobným stromu obrácenému vzhůru nohama (nebo kořenům stromu). Hierarchickou síť zkonstruujeme tak, že vyjdeme z vrcholového uzlu a přidáváme určitý počet podřízených uzlů. Ke každému podřízenému uzlu přidáme stejný počet jim podřízených uzlů atd. Klíčové je, že vždy přidáváme uzly směrem dolů, nikdy je nespojujeme příčně. Sítě zkonstruované tímto způsobem mají zvláštní vlastnosti. Za prvé neobsahují žádné smyčky neboli kružnice, což znamená, že v nich neexistuje žádná cesta, která by vedla z určitého uzlu zpět k témuž uzlu. Kterékoli dva uzly spojuje jedna jediná cesta, což jasně určuje podřízenost a směr komunikace. Důležitější je, že vrcholový uzel má nejvýznamnější mezipolohu a blízkost, tj. systém je nastaven tak, aby měl určitý uzel největší přístup k informacím a schopnost je ovládat. Jak uvidíme, takové naprosté kontroly nad informačními toky dosáhlo jen málo hierarchií, ačkoliv Stalinův Sovětský svaz k tomu měl velmi blízko. Většina organizací je ve skutečnosti hierarchická jen zčásti, a nejsou tedy nepodobné „kooperativním hierarchiím“ v živé přírodě.[8] Je nicméně užitečné brát čirou hierarchii jako v jistém smyslu „anti-náhodnou“, neboť je v ní znemožněna nahodilá konektivita spojovaná se sítěmi – především vytváření shluků.

Tyto druhy sítí by neměly být chápány jako statické kategorie. Sítě jsou zřídka zmrazené v čase. Velké sítě jsou složité systémy s „emergentními vlastnostmi“, tj. ve „fázových přechodech“, které zdaleka nejsou předvídatelné, se v nich projevují nové struktury, schémata a vlastnosti. Jak uvidíme, může se zdánlivě nahodilá síť neuvěřitelně rychle proměnit v hierarchii. Nejednou se ukázalo, že od revolučního davu k totalitnímu státu může vést překvapivě málo kroků. Podobně se zdánlivě pevné struktury hierarchického řádu mohou šokujícím tempem rozložit.[9] Pro toho, kdo studuje sítě, to však žádný šok není. Nyní víme, že náhodné přidání velmi malého počtu nových hran může podstatně snížit průměrnou vzdálenost mezi uzly. Na obr. 9 by nebylo zapotřebí příliš mnoha dalších hran, aby byl zničen takřka úplný komunikační monopol dominantního uzlu. To zčásti vysvětluje, proč si císařové a králové v dějinách dělali vždy starosti kvůli spiknutím. Kliky, kamarily, komploty, koterie – tyto a podobné pojmy mají v kontextu panovnického dvora neblahé konotace. Osoby na vrcholu hierarchie si odnepaměti se znepokojením uvědomují, že bratříčkování mezi jejich podřízenými může být předehrou k palácovému převratu.

7. Jednoduchá (ale tragická) síť: Shakespearův Hamlet. Hamletův uzel má nejvyšší stupeň (16, oproti Klaudiovým 13). Postavy spojené s Hamletem i Klaudiem obklopuje „zóna smrti“.

8. Proměnlivost sítí (SF – scale-free; ER: Erdös-Renyi, tj. náhodný).

9. Hierarchie – zvláštní typ sítě. V tomto příkladu má uzel na vrcholu nejvýznamnější mezipolohu a blízkost. Ostatní uzly mohou komunikovat s většinou dalších uzlů jedině prostřednictvím tohoto vládnoucího uzlu.

ix Náhodné sítě poprvé zkoumal matematik Paul Erdös, proslulý svou publikační plodností a hojně citovaný, a jeden z jeho mnoha spolupracovníků Alfred Rényi. Náhodný graf vzniká umístěním n uzlů v rovině a jejich spojováním do náhodných dvojic, dokud není dosaženo počtu m hran. Uzly mohou být zapojeny i více než jednou, nebo vůbec.

x Mt 25,29

xi O rozložení podle mocninného zákona se říká, že má „tlusté konce“ (tj. křivka grafu ve srovnání s Gaussovou křivkou normálního rozložení vede na okrajích výše), protože relativní frekvence velmi vysokého stupně a velmi nízkého stupně jsou vyšší, než kdyby byla spojení vytvářena náhodně. Obrat „nezávislý na měřítku“ odborně řečeno znamená, že „relativní četnost uzlů stupně d v poměru k uzlům stupně d’ je stejná jako relativní četnost uzlů stupně kd v poměru k uzlům stupně kd’ po změně měřítka s koeficientem k > 0“. V síti nezávislé na měřítku není žádný typický uzel, a přesto se „míra“ odlišnosti mezi uzly jeví všude jako stejná. Jinak řečeno, svět nezávislý na měřítku je charakterizován fraktální geometrií: město je velká rodina, velkoměsto je velké město, království je velké velkoměsto.

1 Rosen, „The Economics of Superstars“.

2 Barabási and Albert, „Emergence of Scaling in Random Networks“.

3 Barabási, Linked, 33–4, 66, 68f., 204.

4 Ibid., 221.

5 Ibid., 103, 221.

6 Dolton, „Identifying Social Network Effects“.

7 Strogatz, „Exploring Complex Networks“.

8 Cassill and Watkins, „Evolution of Cooperative Hierarchies“, 41.

9 Ferguson, „Complexity and Collapse“.

Kapitola osmá

Když se sítě setkají

Posledním koncepčním úkolem – a pro historika tím nejdůležitějším – je ujasnit si, jak různé sítě vstupují do vzájemných vztahů. Politolog John Padgett se svými spoluautory přišel s analogií z biochemie a tvrdil, že jak inovace, tak vynalézavost v organizacích jsou výsledkem interakcí mezi sítěmi, které na sebe berou tři základní podoby: „transpozice“, „refunkcionalizace“ a „katalýza“.[1] Pevná sociální síť sama o sobě bude mít sklon vzdorovat změnám ve svých produkčních postupech a komunikačních pravidlech. K inovacím, a dokonce i k novým objevům dochází tehdy, když je sociální síť i se svou strukturou přenesena z jednoho kontextu (transpozice) a znovu zprovozněna v jiném (refunkcionalizace).[2]

Jak uvidíme, Padgett se pomocí tohoto náhledu pokusil objasnit změny v hospodářské a společenské struktuře medicejské Florencie, kdy do městské politiky vrostla bankovní partnerství. Teorie má však zřetelně i obecnější uplatnitelnost. Význam sítí se neomezuje na to, že fungují jako mechanismy přenosu nových myšlenek, ale také jako zdroje těchto nových myšlenek. Ne u všech sítí je pravděpodobné, že budou podněcovat změny; naopak, některé husté sítě tvořené velkým počtem shluků budou změnám spíše vzdorovat. Avšak jestliže hledáme, kde vzniká něco nového, je dobré se podívat tam, kde se setkávají různé sítě.[3] Otázka je, jaké povahy jsou taková místa styku. Sítě se mohou setkávat v příznivém duchu a vzájemně se spojovat, ale mohou také jedna druhou napadat, jak se stalo (tento příklad rozebereme níže), když ve 30. letech 20. století sovětské zpravodajské služby úspěšně pronikly do elitních sítí studentů v Cambridgi. V podobných srážkách bude výsledek záležet na silných a slabých stránkách soupeřících sítí. Jak jsou odoloné a schopné se přizpůsobit? Jak jsou citlivé na šíření zhoubných nákaz? Do jaké míry spoléhají na jeden nebo více „superohnisek“, jejichž dobytí nebo zničení by podstatně snížilo stabilitu celé sítě? Barabási se svými kolegy v simulovaných útocích na sítě nezávislé na měřítku zjistil, že tyto sítě vydrží ztrátu podstatné části uzlů, dokonce i jednoho ohniska, ale cílený útok na více ohnisek může způsobit zhroucení celé sítě.[4] V ještě dramatičtějším případě se může síť bez měřítka docela snadno stát obětí nakažlivého viru, který ničí uzly.[5]

Proč by však jedna síť napadala druhou, místo aby se k ní mírumilovně připojila? Odpověď zní, že k většině útoků na sociální sítě nedochází na podnět jiných sítí, ale nařizují je – nebo alespoň k nim vybízejí – hierarchické entity. Typickým příkladem je ruské vměšování do amerických voleb v roce 2016: jak jsme poznamenali výše, podle amerických zpravodajských služeb je osobně schválil prezident Vladimir Putin, jeden z nejbezohlednějších autokratů na světě, necílilo však jen na Národní výbor demokratické strany, ale na celý komplex amerických mediálních sítí. Tento příklad ilustruje zásadní rozdíl mezi sítěmi a hierarchiemi. Sítě mají relativně decentralizovanou strukturu, kombinují shluky a slabé spoje a dokážou se připůsobit a vyvíjet, a proto jsou zpravidla více tvůrčí než hierarchie. Jak uvidíme, v minulosti inovace vycházely spíše ze sítí než z hierarchií. Potíž je, že sítě není snadné nasměrovat „ke společnému cíli… což vyžaduje soustředit zdroje v prostoru a čase v rámci velkých organizací, jako jsou armády, úřednické aparáty, velké průmyslové závody a vertikálně organizované korporace“.[6] Sítě mohou být spontánně tvůrčí, ale nejsou strategické. Druhou světovou válku by nikdy nevyhrála síť, i když mimořádné sítě (například kryptografů nebo jaderných fyziků) hrály ve vítězství Spojenců významnou roli. A nejen to: sítě mají schopnost produkovat a rozšiřovat zlé myšlenky stejně jako ty dobré. V případech sociální epidemie nebo „lavinovitého šíření“ myšlenek dokážou sítě šířit paniku stejně pohotově, jako umějí předávat kolektivní poznání – lačnost po upalování čarodějnic se rozšiřuje stejně snadno jako neškodná posedlost fotografiemi koťat.

Dnešní sítě jsou ovšem konstruovány lépe než americká elektrická rozvodná síť v 90. letech, která byla tak křehká, že selhání jednoho vedení v západním Oregonu způsobilo problémy ve stovkách dalších rozvodů a generátorů. Víme však, že i robustní síť může ztroskotat a přestat fungovat jen tím, jak sama roste a rozvíjí se; typickým příkladem jsou zácpy a zpoždění na amerických letištích, protože se letecké společnosti předhánějí s nabídkou spojů na významná letiště, která však nakonec zahlcují.[7] Nemusíme ani mluvit o internetu; i cílený útok na americkou energetickou a dopravní infrastrukturu by měl bezpochyby zničující následky. Jak říká Amy Zegartová, Spojené státy jsou nejmocnějším a zároveň nejzranitelnějším hráčem na bojišti kybernetické války. „Kybernetické hrozby budoucnosti,“ varuje Zegartová, „mohou vyřadit z provozu auta, která řídíme, letadla, jimiž létáme, mohou odříznout od elektřiny nebo vody města v celé zemi na celé dny, týdny i na delší dobu, mohou paralyzovat naši armádu, a dokonce proti nám obrátit naše vlastní zbraně.“[8] A přesto Spojené státy „podle všeho nejsou ochotny vzít na vědomí základní fakta o nových kybertechnologiích a o naší kybernetické zranitelnosti, nemluvě o opatřeních nutných k rozpoznání budoucích útoků, k odstrašení od nich a k obraně před nimi“.[9] Epidemie v květnu 2017, kdy „ransomware“ WannaCry napadl statisíce počítačů ve 150 zemích, dešifroval jejich pevné disky a požadoval platbu v bitcoinech, odhalila, že nejen evropské země, ale paradoxně i Rusko jsou vůči zločinným útokům bezbranné.

Skutečností je, že je pro nás velmi obtížné domyslet následky růstu sítí v naší vlastní éře. Na každý novinový článek opěvující jejich blahodárné účinky v podobě posilování vlivu mladé generace a oživování demokracie – jako například v případě arabských revolucí v letech 2010–2012 – připadá jedno varování před jejich negativními důsledky, jako je posilování vlivu nebezpečných sil, jako je politický islám. Na každou knihu prorokující „singularitu“, ve které se z internetu vyvine „globální mozek“ nebo „planetární superorganismus“,[10] připadá jiná, předvídající zhroucení a vyhynutí lidstva.[11] Anne-Marie Slaughterová očekává, že „Spojené státy a další mocnosti postupně objeví zlatou střední cestu síťové moci: ani příliš soustředěnou, ani příliš rozšířenou“, a těší se na to, že se objeví „jednodušší, rychlejší a flexibilnější systém, který bude fungovat jak na úrovni občana, tak na úrovni státu“.[12] Graham Allison před 11. zářím poměrně přesvědčeně psal, že Spojené státy budou mít ve světě globálních sítí přirozenou výhodu.[13] Joshua Ramo tvrdil méně optimisticky: „Prostá a kdysi přitažlivá myšlenka, že propojení znamená osvobození, je mylná,“ píše. „Být připojen dnes znamená nacházet se v mohutném, dynamickém pnutí.“ Neschopnost vůdčích osobností minulosti porozumět věku sítí je „důvod, proč se [jejich] legitimita hroutí, proč naše velkolepá strategie nedrží pohromadě, proč je naše doba skutečně revoluční“. Podle jeho pohledu „fundamentální hrozbou pro americké zájmy není ani Čína, ani al-Káida, ani Írán. Je to samotná evoluce sítě.“[14]

Zdá se, že v jednom jediném ohledu panuje shoda: jen málo futurologů očekává, že se v budoucnu povede dobře hierarchiím – obzvláště to platí pro tradiční politické elity, ale stejně tak pro zavedené korporace.[15] Z jejich řad se vymyká Francis Fukuyama, který tvrdí, že hierarchie musí nakonec získat převahu v tom smyslu, že samotné sítě nemohou poskytnout stabilní institucionální rámec ani pro hospodářský růst, ani pro politický řád. Dokonce říká, že „hierarchická organizace … je patrně jediný způsob, jak lze uspořádat společnost s nízkou mírou důvěry“.[16] Oproti němu předkládá britský obrazoborecký politický činitel Dominic Cummings hypotézu, že stát budoucnosti bude na rozdíl od státu současného muset fungovat spíše jako imunitní systém člověka nebo jako kolonie mravenců – jinými slovy spíše jako síť: s emergentními vlastnostmi a schopností samořízení, bez plánů a ústřední koordinace, namísto nichž se bude opírat o náhodné pokusy, popisované teorií pravděpodobnosti, podporovat úspěchy a zbavovat se neúspěchů, dosahovat odolnosti částečně skrze redundanci.[17] To však možná znamená podceňování jak odolnosti starých hierarchií, tak zranitelnosti nových sítí – nemluvě o jejich schopnosti spojovat se a vytvářet ještě novější mocenské struktury s potenciálně ještě většími schopnostmi, než měly totalitní státy v minulém století.

1 Padgett and McLean, „Organizational Invention and Elite Transformation“.

2 Padgett and Powell, Emergence of Organizations and Markets, KL 517f.

3 Loreto et al., „Dynamics and Expanding Spaces“.

4 Barabási, Linked, 113–18.

5 Ibid., 135.

6 Castells, „Information Technology, Globalization and Social Development“, 6.

7 Mayer and Sinai, „Network Effects, Congestion Externalities“.

8 Amy Zegart, „Cyberwar“, TEDxStanford: https://www.youtube.com/watch?v=JSWPoeBLFyQ.

9 Michael McFaul and Amy Zegart, „America Needs to Play Both the Short and Long Game in Cybersecurity“, Washington Post, 19 December 2016.

10 Viz např. Heylighen, „From Human Computation to the Global Brain“ a „Global Superorganism“.

11 Viz např. Bostrom, Superintelligence.

12 Slaughter, „How to Succeed in the Networked World“, 84f.; Slaughter, The Chessboard and the Web, KL 2642–3, 2738.

13 Allison, „Impact of Globalization“.

14 Ramo, Seventh Sense, 82, 118, 122.

15 Viz např. Tomlin, Cloud Coffee House.

16 Fukuyama, Great Disruption, 224. See also Fukuyama, Origins of Political Order, 13f., and Political Order and Political Decay, 35f.

17 Dominic Cummings, „Complexity, ‚Fog and Moonlight‘, Prediction, and Politics II: Controlled Skids and Immune Systems“, blog post, 10 September 2014: https://dominiccummings.wordpress.com/2014/09/10/complexity-fog-and-moonlight-prediction-and-politics-ii-controlled-skids-and-immune-systems/.

Kapitola devátá

Sedm poznatků

Pro historika mají poznatky teorie sítí – ve všech jejích podobách – dalekosáhlé důsledky. Zde jsem se je pokusil shrnout do sedmi bodů:

1. Nikdo není ostrov. Jestliže si jedince představíme jako uzly v síti, můžeme je chápat na základě jejich vztahu k ostatním uzlům – hran, které je spojují. Ne všechny uzly jsou si rovny. Jedinec umístěný v síti může být hodnocen nejen podle stupně uzlu (počet spojnic), ale také podle mezipolohy (pravděpodobnost, že bude mostem mezi jinými uzly). (Dalším možným měřítkem je vážený počet hran [eigenvector centrality], které udává blízkost k populárním nebo prestižním uzlům, avšak v následujícím výkladu ho nepoužíváme.[1]) Jak uvidíme, významným, ale opomíjeným měřítkem významu jedince v dějinách je, do jaké míry byla tato osobnost mostem v síti. Občas se ukáže, jako v případě americké revoluce, že určující úlohu sehráli lidé, kteří nebyli vůdci, ale spojovali dohromady.

2. Vrána k vráně sedá. Díky homofilii lze sociální sítě částečně chápat na základě vzájemné přitažlivosti podobných vlastností. Není však vždy na první pohled zřejmé, která sdílená vlastnost nebo preference způsobuje, že lidé vytvářejí shluky. Vedle toho je třeba si ujasnit, jaké povahy jsou spojnice v síti. Tvoří tyto spojnice vztah známosti nebo přátelství? Máme před sebou rodokmen, kruh přátel, nebo tajné společenství? Dochází v síti k výměně něčeho jiného než znalostí, řekněme peněz nebo jiných zdrojů? Žádný síťový graf nedokáže věrně vyjádřit složitost mezilidských vztahů, někdy však víme dost na to, abychom dokázali rozlišit orientaci hran (např. A dává rozkazy B, ale ne opačně), jejich povahu (např. A zná B, ale spí s C) a závažnost (např. A se občas setkává s B, ale každý den se vidí s C).

3. Slabá pouta jsou silná. Záleží také na tom, jak je síť hustá a jak je spojená s ostatními shluky, i kdyby to mělo být jen několika slabými spojnicemi. Je síť součástí větší sítě? Jsou tu „vyvrženci“, uzly zcela vyvázané ze sítě, jako je Burnsův mizantrop? Jsou zde zprostředkovatelé, snažící se využít strukturální mezery v síti? Má síť vlastnosti „malého světa“ – a pokud ano, jak malý je tento svět (např. kolik stupňů odloučení je mezi uzly)? Do jaké míry je struktura sítě modulární?

4. Struktura předurčuje virálnost. Mnoho historiků mívá stále ještě za to, že šíření určité ideje nebo ideologie závisí na jejím vlastním obsahu ve vztahu k nějakému vágně definovanému kontextu. Nyní však musíme vzít na vědomí, že některé ideje se stávají virálními díky strukturálním vlastnostem sítě, skrze niž se rozšiřují. Nejmenší pravděpodobnost, že se budou šířit, je v hierarchických sítích organizovaných shora dolů, kde jsou zakázány horizontální vztahy mezi sobě rovnými.

5. Sítě nikdy nespí. Sítě nejsou statické, nýbrž dynamické. Ať již jsou náhodné nebo nezávislé na měřítku, jsou náchylné k fázovým přechodům. Mohou se z nich vyvinout složité adaptivní systémy s emergentními vlastnostmi. I velmi malé změny, jako je připojení pouhých několika hran, mohou od základů změnit chování sítě.

6. Sítě vytvářejí vyšší sítě. Při vzájemném působení sítí může být výsledkem inovace nebo objev. Když síť rozruší zkostnatělou hierarchii, může ji s ohromující rychlostí svrhnout. Když však hierarchie zaútočí na křehkou síť, výsledkem může být zhroucení sítě.

7. Bohatí budou bohatší. Kvůli preferenčnímu připojování je většina sociálních sítí hluboce nerovnostářská.

Když porozumíme těmto klíčovým poznatkům z teorie sítí, budou se nám dějiny lidstva jevit jako zcela jiné: ne jako když „se něco stane a pak se, sakra, stane něco jinýho“, jak to ve své hře napsal dramatik Alan Bennett,[2] ale jako miliardy věcí vzájemně propojených nepřeberným počtem způsobů. Kromě toho: v náležitém historickém kontextu se nám naše současnost nebude zdát tak znepokojivě bezprecedentní a nepovědomá. Jak uvidíme, je to druhá éra v dějinách, kdy nově vzniklé sítě zaútočily na překonané hierarchické instituce, přičemž jejich účinek znásobily moderní technologie. Jak ještě uvidíme, na základě historické analogie bychom pravděpodobně měli očekávat, že sítě budou nadále rozkládat hierarchie, které se nejsou schopny samy reformovat; existuje však také potenciál k nějakému typu obnovy hierarchického řádu, jakmile bude zřejmé, že samotné sítě nedokážou odvrátit pád do anarchie.

1 O důležitosti uzlu dané váženým počtem hran viz Cline and Cline, „Text Messages, Tablets, and Social Networks“, 30f.

2 Bennett, History Boys.

Líbila se Vám ukázka elektronické knihy?
Zakupte si celou e-knihu na Kosmas.cz