Obsah

Od jedničky do desítky

Hned tě obejmu, hned tě sním

Luna

Jahodová sezóna

Milenec

Panenky

Pupeční šňůra

Červené ferrari

Jedna jediná

Poděkování

Marta Dzido: Jahodová sezóna

Kniha vychází s finanční podporou Ministerstva kultury ČR.

Copyright © 2021 by Marta Dzido

Original title Sezon na truskawki

First published in 2021 by Grupa Wydawnicza Relacja, Warsaw, Poland

Translation © Anna Šašková Plasová, 2022

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí být rozmnožována a rozšiřována jakýmkoli způsobem bez předchozího písemného svolení nakladatele.

Druhé vydání v českém jazyce (první elektronické).

Z polského originálu Sezon na truskawki přeložila Anna Šašková Plasová.

Odpovědná redaktorka Klára Soukupová. Redakce Alžběta Knappová.

Obálka, grafická úprava a sazba Michal Puhač.

Konverze do elektronické verze Jan Kárník.

Vydalo v roce 2022 nakladatelství Dokořán, s. r. o., Holečkova 9, Praha 5, dokoran@dokoran.cz, www.dokoran.cz.

ISBN 978-80-7675-101-9 (pdf)

ISBN 978-80-7675-102-6 (epub)

ISBN 978-80-7675-103-3 (mobi)

(pdf – 1187. publikace, 391. elektronická;

epub – 1188. publikace, 392. elektronická;

mobi – 1189. publikace, 393. elektronická)

Pro všechny holky, které tu možná najdou kousek sebe.

Od jedničky do desítky

Tehdy to byla jenom dětská hra, v době, kdy jsme všechny byly ještě holčičky, kdy jsme si sešit s krucánky, kytičkami, srdíčky a motýly na obálce nadepisovaly povinně růžovým fixem: Věštění, a tiskly ho k sobě, k místům, kde nám měla brzy rozkvést ňadra, objímaly jsme ho něžně rukama, jako by se v něm skrýval největší poklad, a jedna na druhou jsme volaly:

Jméno kluka! Od jedničky do desítky!

První si musela vybrat nějaké číslo a druhá potom sešit otevřela a přečetla jméno, které se pod číslem skrývalo.

Tak se bude jmenovat tvůj manžel!

Dost rychle jsme se naučily nazpaměť, že jednička je Marcin, dvojka Paweł a dál jiní naši spolužáci a kamarádi ze dvorku, kteří měli obyčejná mužská jména, jaká nosili všichni kluci narození koncem sedmdesátých a začátkem osmdesátých let: Tomek, Piotrek, Michał, Wojtek. Věděly jsme, že sedmičce se musíme zdaleka vyhýbat – tam bylo to nejhorší a nejdivnější jméno, jaké kdy mohlo existovat, našly jsme ho v kalendáři a přemýšlely, jestli někde na světě vůbec žije kluk, který se takhle jmenuje. To jméno znělo Dionizy, a když si některá ze spolužaček vybrala sedmičku, vždycky jsme nejdřív, ještě než jsme jí nahlas řekly, koho si vylosovala, sborově zahučely: No fuuuuj!

Později, když nás ta hra přestala bavit, protože vybírat si pořád samé Tomky a Marciny nejde donekonečna, jsme vymyslely, že si tam napíšeme jména slavných lidí.

Jednička – Michael Jackson, jasná věc, dvojka – Patrick Swayze, to je přece ten z filmu Hříšný tanec, no víš, jak s ní tančil a nakonec ji tak krásně zvednul do výšky a točili se do rytmu, pak starý boháč ze seriálu Dynastie Blake Carrington, Limahl – ten zpíval neverending story v tom filmu, kde lítali na bílém psovi, zpěvák disco polo Franek Kimono a nakonec New Kids on the Block. Ale vždyť je jich pět! No a co? Bude to legrace, když si někdo vylosuje pět manželů najednou. Tak tam napiš ještě Terminátora. Terminátora? Ten je odpornej!

A zase z plných plic:

Jméno kluka! Od jedničky do desítky!

Ale byla mezi námi jedna, která nás popichovala a celou tu hru kazila, protože otráveným hlasem řekla: Jedenáct. My na to naštvaně, že jedenáctka není, vyber si od jedničky do desítky!

A ona zase: Jedenáct.

A když ne jedenáct, tak třeba dvacet sedm, čtyřicet jedna, sto šedesát čtyři. Z vašich deseti si vybírat nechci.

Nosila náušnice z třešní, náhrdelníky ze sponek na papír a barevných gumiček, do vlasů si zaplétala heřmánek a jetel, na nohy si malovala tetování mikrofixem, a když byla o něco starší, propíchla si ucho zavíracím špendlíkem. Tehdy nám připadala trochu divná, ale měly jsme ji rády, protože se s námi dělila o oranžádu v prášku, sypaly jsme si na jazyk maličké kuličky, které po naslinění začínaly praskat – to byl pocit! příjemně to lechtalo v puse a chutnalo to zároveň nakysle i sladce.

Jednou jsme visely na klepači na koberce hlavou dolů a soutěžily, kdo to vydrží nejdéle, z nedaleké popelnice bylo cítit zkažená vajíčka a kočičí chcanky, ale to vůbec nevadí, když chceš zahlédnout svět z jiné perspektivy. Nebe na zemi, chodník tam, kde byly předtím mraky, větve stromů v mracích jako kořeny a najednou v dálce tři spolužáci, kteří míří směrem k nám, jako by chodili po hlavách. Tomek, Piotrek a Paweł nebo Marcin, Michał a Piotrek, to je jedno, když je člověk vidí vzhůru nohama, je těžší je poznat. Jdou sem, za chvíli nás uvidí ve vší parádě, sukně se nám přece vyhrnuly až k bradě, určitě jsou nám vidět kalhotky, jéje, tak to ne, musíme co nejrychleji seskočit. Šup a už stojíme na zemi. Jakoby nic. Všechno je znovu na svém místě. To, co smí být vidět, je vidět, a to, co ne, je zakryté.

Ale ona visí dál. Vlasy zametají chodník, hubené bledé nohy obtáčejí tyč, holé břicho je nestydatě vystrčené, uprostřed má knoflík pupíku a nad tím to, co je z toho všeho asi nejhorší – bílé kalhotky.

Obyčejné, bavlněné, určitě stejné jako naše, ale v tu chvíli děsivé, protože jsou odkryté a dostupné pohledům kluků, kteří už jsou skoro tady, jenže ona pořád visí hlavou dolů, ona a její bílé kalhotky, a tak do ní šťoucháme:

Seskoč! Rychle! Je ti vidět julča!

Ale ona nic. Tak my znovu:

Neslyšíš? Je ti vidět julča!

Kluci už jsou tady, jsou připravení si nás začít dobírat, my se stydíme – ale ne za sebe, stydíme se za ni, za tu její obnaženou julču a ona v tu chvíli seskočí přemetem na zem, je spokojená, hrdá, podívá se na nás tak, že všechny ztichneme a čekáme, co bude, a ona řekne:

Vyhrála jsem.

Potom se hlasitě, ze všech sil rozesmála a poskoky zmizela za popelnicí.

Bylo v ní cosi, co nás fascinovalo a odpuzovalo zároveň, neuměly jsme to pojmenovat, ale asi jsme jí trochu záviděly. Že se umí bavit podle vlastních pravidel. Že se nevzdává. Že si bere, co chce, a jde vpřed bez ohledu na druhé. My jsme to takhle neuměly, možná nám chyběla odvaha, a právě to nás štvalo. Ne ona, ale to, jaké jsme my, jak moc se zabýváme tím, co se hodí a nehodí, a jak moc nám záleží na tom, co řeknou lidi. A že kvůli tomu nemůžeme být, jaké chceme, ale jsme takové, jaké se nám zdá, že bychom být měly.

Ale ona ne. Ona byla svá.

Někdy jsme se od ní proto držely dál, ale někdy jsme ji potřebovaly. Například tehdy, když se v našem životě objevil sex. Kolik nám tehdy mohlo být? Devět? Deset? Celé rozrušené jsme se s rudými tvářemi ptaly: Jak se to dělá? Chichichi, prý se přitom musíš svléknout do naha, chichichi, a dát k sobě ty místa, kterýma se čůrá, fuj, to je nechutný, tak to teda děti mít nechci, chichichi, sáhnout na ptáka musí být strašný, to nemůže být pravda, kdo ti navykládal takový nesmysly, děti rostou mámám v břiše ze zrníček, ze semínek, z fazolek, určitě ne z toho, že sáhly na ptáka!

O přestávce jsme se jí šly zeptat, jestli to náhodou neví. Jak se dělá sex? Slyšela o tom? Jak to vypadá? A je to pravda, že je to nechutný?

Ale než nám stihla cokoli říct, zazvonilo, my se rozeběhly do lavic a začala matematika. Pokukovaly jsme po ní, abychom jí naznačily, že ten rozhovor musíme dokončit, ale ona se dívala do sešitu, něco do něj kreslila, a tak jsme přesunuly pozornost k násobilce, odčítání pod sebe, desetinné čárce a jiným životu vzdáleným záležitostem, které neměly nic společného s tím, co nás tehdy zajímalo nejvíc – tedy s tím slovem na „s“, z něhož nám naskakovala husí kůže.

V jednu chvíli po nás někdo hodil papírovou vlaštovku. Přistála hladce hned vedle penálu, my jsme se otočily a ona na nás spiklenecky mrkla. Snažily jsme se ji rozložit a podívat se, co tam napsala, jestli v tom papírovém letadélku najdeme opravdický sex, jenže matikářka začala přecházet mezi lavicemi, nakukovat nám do sešitů a nebylo možné ohnout křídla, rozložit špičku, rozpitvat trup a podívat se dovnitř. Srdce nám prudce bušila, když jsme o další přestávce utíkaly do umývárny a tam, natlačené v jedné kabince, s dveřmi zapřenými nohou, aby za námi nikdo nevlezl, jsme vlaštovku rozložily na zavřeném záchodu.

Obrázek představoval cosi, co připomínalo krásná malinová ústa. Trochu křivá, protože vpravo byla tlustší a vlevo tenčí, trochu pootevřená, vypadala dvojitá, nahoře spíš světlejší, uvnitř tmavší, odkud má ta holka tak suprový fixy?

Kolem úst na straně, kde byl jeden ret trochu opuchlý, létali dva šedostříbrní motýlci. Kde sehnala takovou třpytivou růžovou? Že by v Pewexu?

Dívaly jsme se na ta šťavnatá a plná ústa a snažily se to pochopit.

Na obrázku bylo ještě něco – usměvavé sluníčko, jehož dlouhé, zářivé paprsky se snažily dosáhnout na pootevřené rty, úplně jako by je chtěly pohladit, snad dokonce olíznout nebo políbit.

Hele, ale proč je to slunce na straně? Mělo by svítit seshora. Otoč ten papír, asi na to koukáme ze špatný strany. Ale jak? Aha! Takhle to patří.

Vidíte?

Podívaly jsme se znovu, ale svisle otočený růžovoučký tvar už ústa nepřipomínal.

Tak co to má být?

Možná je to kokon, ze kterého se vyklubal motýl?

Nebo květ, který ještě nerozkvetl, teprve rozevírá plátky?

Nebo…?

Najednou nám to došlo. To ne! Jen to ne!

Ona nakreslila… Chichichi. Ale chichichi. To je přece… Chichichi.

A jak jsme tak potlačovaly smích, vzrušené, zaujaté a zároveň polekané tím, co jsme uviděly, jedna z nás řekla:

Ona je úchylná.

Popadla obrázek, začala papír trhat na maličké kousky, potom zvedla poklop záchodu, nasypala papírové kousíčky v barvě sladkých malin dovnitř a spláchla.

Ústa to vcuclo dovnitř. Zazvonilo.

O pár let později se odehrál ještě jeden incident, brzy zjara, kdy naše náctiletá těla sálala horkem a touhou po laskání, kdy jsme se šeptem jedna druhé ptaly: a ty? máš už měsíčky? a kdy jsme cítily, že něco hrozně moc chceme, ale ještě jsme neuměly popsat co. Aha, ten incident – těžko říct, jestli to byla pravda, nebo jenom hloupé drby. Ale holky ze třídy o ní říkaly, že byla s klukama za školou na chatě, že tam byli Marcin a Paweł a možná ještě Tomek a Wojtek, že s nimi pila levné víno s rybízovou příchutí, to, které má na etiketě napsáno LSD – Lehký Sladký Drink, že se hlasitě smála, že dělala hlouposti, a když už byla láhev prázdná, sedli si naproti sobě a začali s ní točit a hrdlo láhve ukazovalo, kdo má koho políbit. A ona že se s nimi líbala, s každým popořadě, se všemi, co kdysi byli v sešitě nadepsaném Věštění, líbala se od jedničky do desítky. A potom znovu od desítky k jedničce. A tak dokola. A že to nebylo normálně, ale s jazykem. A že kvůli tomu měla včera šálu, protože má všude na krku cucfleky. Nechala si od nich hladit prsa přes tričko, ale prý neměla podprsenku, takže to je, jako kdyby byla úplně bez ničeho, nahá – chápete? A vůbec, že když je přestalo bavit to líbání, začali hrát svlíkací flašku a že ona… A že… A…

Těžko si vzpomenout, která to udělala, ale určitě to byla jedna z nás, protože kdo jiný. Vlastně jsme pořádně nevěděly proč: možná jsme jí záviděly? možná jsme jí chtěly něco dokázat? potrestat ji? ponížit? Tak, aby si to zapamatovala jednou provždy.

Ale co si vlastně měla zapamatovat?

Čekaly jsme na ni v šatně po škole, viděly jsme, jak k nám sbíhá po schodech, jak dělá bublinu ze žvýkačky, jak se ta bublina zvětšuje a praská a lepí se jí kolem pusy a ona se na nás usmívá a říká: ahoj holky! V tu vteřinu jsme začaly všeho litovat, ale bylo pozdě na to se stáhnout, odvolat to, co se už vlastně stalo a co se mělo stát za chvíli. Sundala si bundu z věšáku a v tu chvíli to uviděla.

Na zdi v místě, kde trčel háček s číslem, hned nad pytlíkem s botami, bylo tlustým černým lihovým fixem napsáno její jméno, vedle toho znaménko rovná se a to strašné slovo, kterým jsme ji chtěly ponížit. Kurva.

Přestala se usmívat. Nervózně si skousla dolní ret. Na chvíli jí bylo v očích vidět slzy, zdálo se, že popadne svoje věci a uteče, ale ne – bylo to jenom zdání, protože ona si s pohledem upřeným na nás strčila dva prsty do pusy a vytáhla z ní tu nafukovací žvýkačku, růžovou, lepkavou od slin, s jahodovou vůní. Vypadalo to, jako by ji to vůbec nemrzelo, jako by pro ni to slovo na „k“ neznamenalo nic, bylo jí to fuk a byla v klidu. Natahovala tu žvýkačku a natahovala, až z ní nakonec jedním pohybem udělala kuličku a plesk, kurvu zalepila.

Lekly jsme se té její sebejistoty, nevěděly jsme, co teď, co když se bude chtít prát? Jako hypnotizované jsme čekaly, až se pohne, připravovaly se k obraně, ale ona si prostě oblékla bundu, pověsila batoh na jedno rameno a byla pryč.

V tom okamžiku se naše cesty rozdělily.

Ona se vydala do neznáma, točitou a nebezpečnou stezkou s rizikem, že zabloudí a že si o ní za jejími zády budou šeptat ošklivé věci, že si na ni budou ukazovat prstem, že ji s takovou pověstí nebude brát žádný kluk vážně, protože kdo by si vážil holky, která si neumí vážit sama sebe.

My jsme zůstaly tam, kde nikdo neměl důvod nám do tváře vmést ono slovo na „k“, čekaly jsme na den, kdy osud z deseti mužských jmen vybere pro každou z nás po jednom a toho jednoho se budeme muset držet až do konce.

Na to, aby sama sobě dopřála rozkoš, nepotřebovala od svých patnácti víc než tři minuty. Stačila jedna myšlenka, někdy úplně náhodná, vzpomínka, asociace, vůně. Cítila při tom, jak houstne, nalévá se, nechtěla tomu bránit, dovolovala, aby to v ní rostlo, a pak stačilo několik jistých pohybů prsty, někdy ani to ne – někdy se to povedlo, aniž si rozepnula kalhoty, aniž odtáhla kalhotky, rytmicky svírala stehna a už.

Dost rychle pochopila, že jinak, když si to dělá sama, a jinak, když s kluky. Protože to pak nejde o to, jak co nejrychleji uvolnit napětí, naopak je jí příjemné to oddalovat, všechno to laskání, které prodlužuje chvíli, kdy se vzrušení stane tak nesnesitelné, až je sladké.

Ráda na sobě cítila jejich ruce. Lepkavé, nervózně hledající, dychtivé.

Počínali si nešikovně, ale to nic, ona taky neměla žádné zkušenosti, jenže nebylo koho se zeptat ani s kým promluvit; všechno se to odehrávalo v dobách před pornem, které se dá jedním kliknutím zdarma přehrát na youtube, museli tedy putovat po hmatu, poslepu, zkoušet, chybovat, zažívat.

Devadesátý šestý nebo možná sedmý, léto, vlhká tráva, hluk z velkého pódia, nekonečný večírek, protože po posledním dnu festivalu chytila stopa a jela na další. Nějaké to reggae u řeky, nějaká hudba v krajině, nějaké rainbow gatherings, bubny, ohně, vůně šišek, spaní ve stanu, spaní pod širákem. Spousta nebe nad hlavou a kluk, který znal názvy různých souhvězdí. Vyprávěl jí legendu o souhvězdí v Orionově pásu, příběh o věčném lovci zamilovaném do Plejád, který napíná tětivu a za chvíli vypustí do vesmíru šíp. Tři podobně velké hvězdy blízko sebe a vpravo od nich pět menších; když je spojíš čarou, vypadají jako luk.

Zkus ho v zimě na nebi najít, určitě ho poznáš.

Ta metafora se jí zalíbila. Pomyslela si tehdy: kradu, beru do sbírky, od teď jsem holka z hvězd, běhám s lukem po nebeské báni a když tě trefím přímo do srdce, olížu všechno, co je nejchutnější, nasytím se tebou až do konce a potom půjdu lovit dál.

Neuměla říct, jestli byl její první, když ji jenom lízal, celou a všude, ale je to jazykem sex, nebo ještě ne, je to jenom nevinné laskání, nebo možná něco vážnějšího? Nevěděla. Jaký to má význam, když je to příjemné. Do háje s těmi poprvé. Bavme se. Nepřestávej.

Bavili se tak ještě tři, čtyři dny. A noci. Dovolovala, aby jí jeho měkký jazyk hladil ušní boltce, klouzal dolů do prohlubně na krku, dráždil tvrdé bradavky, šimral břicho a jako dezert, teplý a pulzující, slizce vklouzl do kundičky. Zavírala při tom oči, zaplétala mu ruce do vlasů, přitahovala ho k sobě ještě blíž a blíž. Nepřestávej.

Ve zmuchlaném spacáku, ve vydýchaném stanu, v trávě mokré rosou, v lánech obilí, jednou v noci na dřevěném molu a znovu ve zmuchlaném spacáku, ve stanu, v trávě. Nepřestávej. Když se loučili a on vyrážel opačným směrem do svého města na druhém konci Polska, zeptal se, jestli mu dá svoje telefonní číslo. Odpověděla: Nechci, abys mi volal. Jestli nám osud ještě něco zapsal ve hvězdách, potkáme se.

Políbila ho na ústa, dlouze a do zásoby, ale v duchu už napínala tětivu luku, už mířila jiným směrem, už se chystala na další lov.

Prázdniny skončily.

Poznala ho z dálky o pár měsíců později, v čase vánočního chaosu, kdy neměla kam utéct před všudypřítomným last christmas, kdy barevná světélka mrkala v rytmu koled a všude bylo cítit zelí a skořici. Naprostou náhodou ve chvíli, kdy zdobila stromeček a z nudy vyhlédla oknem ven. Byl tam. Kdybys spojila hvězdy čarou, vytvoří luk. Na bezmračném nebi zářil silně, jen pro ni. Vzpřímený, připravený vystřelit. Orion, který měl měkký jazyk a uměl jím dávat potěšení. Vybavila si slanou chuť zpocené kůže, zvuk bubnů, jeho prst bloudící po hvězdnatém nebi, tentýž prst o chvíli později ve svých ústech a to, jak společně vylezli na silnou větev stromu a skákali kufr do tmavomodré hladiny jezera.

Šplouch.

Teď jede autobusem pět set dvacet jedna, prodírá se šedí, v níž se jen místy válejí zčernalé haldy sněhu smíchané s blátem. Na druhém konci města bydlí kluk, trochu starší, už dodělává gympl, ale je nesmělý, málomluvný, v určitém smyslu slova dokonce křehký. A přesně to ji baví. To, že s ním může mlčet bez nutnosti neustále brebentit, že on od ní nic neočekává, že jejich vztah – nepojmenovaný, nespecifikovaný, nedopovězený – může kdykoli přestat existovat a nikdo nebude nikomu nic vyčítat. On působí dojmem, jako by mu na tom vůbec nezáleželo, to ji taky bere. Čím odtažitější je, tím silněji po něm touží. Sedí v kuchyni u stolu, každý u svého hrnku s čajem, ona vezme do dvou prstů kostku cukru, položí si ji na jazyk, přidrží si ji tam a začne sát. Droboučké bílé krystalky se rozpouštějí pod vlivem slin. Sladkost jí stéká po rtech. Ústa vlhnou.

Olizuje si lepkavou ruku.

Za chvíli už jsou v jeho pokoji. Na podlaze. Ona pod ním. Přes vrstvy oblečení cítí, jak ztvrdl, jak je najednou tlustý, ačkoli tělo má štíhlé. Přilnul k ní. Vtiskl ji svou vahou do koberce. Snažila se prodrat skrz látku, rozepnout, stáhnout, svléknout, ale byl tak silný, tak rozhodný, že se tomu válení v oblečení poddala. Ovinula mu nohy kolem boků; navzdory kalhotám a spodnímu prádlu, které nasáklo jejími šťávami, ho dobře cítila; začala se rytmicky pohybovat. Dýchala mu čím dál rychleji přímo do ucha, v němž měl stříbrný kroužek, chytila ho do zubů a za krátkou chvíli proběhl jejím tělem docela nečekaně známý třas, který ji na okamžik znehybnil; dovolila, aby ji uvnitř zalilo sladko, napětí zmizelo a ona vyloudila tiché uspokojené zamručení.

Později vykouřili napůl jednu cigaretu, dívali se přitom na strop a na dým, který se nad nimi svíjel jako hroznýš královský, jako krajta tygrovitá, jako černá mamba. Kurt Cobain zpíval z magnetofonu come as you are, as you were, kluk si jednou rukou hrál s pramínky jejích vlasů, as I want you to be, a ona přemýšlela, jestli on taky, as a friend, as a friend, cítil v tom okamžiku chvění.

Nenapadalo ji, jakými slovy se ho na to zeptat, a tak se jen mlčky dívala, jak šlukuje kouř z cigarety, as an old enemy, jak ho vyfukuje, a v hudebním podkresu zatím chlápek, který už není, protože si přiložil hlaveň pistole ke spánku a stiskl spoušť, vykřikoval do mikrofonu I swear I don’t have a gun.

Za chvíli se vrátí naši, řekl kluk.

Natáhla si tedy kapuci, zapnula zip u bundy: tak čau. Autobus musela dobíhat, ale řidič počkal, nechal jí otevřené zadní dveře. Naskočila, chytila se madla a odjela; při vzpomínce na sladkou kostku cukru a dým jako hroznýš královský se sama pro sebe usmívala.

Věděla, že už se tam nevrátí.

A potom se zamilovala. Šíleně a beznadějně. Do kluka, který byl úžasný darebák, něžný chuligán, který věděl, jak si ji omotat kolem prstu a přivolat na písknutí. Tesknila. Čekala. Toužila. Přicházela na místa, která určil on, v dobu, která se hodila jemu, utíkala na ty schůzky rozechvělá, ruměná jako jablko, se zuřivě bušícím srdcem a oči jí zářily jako dva diamanty.

Řekl: nazdar kočko. Zajel jí rukou do vlasů, přitáhl ji k sobě a bral takovou rychlostí, že během vteřiny ztratila půdu pod nohama. Ovíjela ho celou sebou a nechala ho, aby ji bezbrannou unášel neznámo kam. Do nějakého křoví, průjezdu, kouta, slepé uličky. Tam ji muchloval, až se rozplývala, a později nechával rozepnutou, rozházenou, mokrou.

Nebo prosil: jenom na chvilku. Bylo to šílenství, ale souhlasila se vším, takže do ní vstupoval bez ochrany, kluzký, plný, jen proto, aby o chvíli později náhle vyskočil, zaplavil jí břicho a bezvědomý, uspokojený padl, zatímco ona chtěla ještě, rozevřená a horká čekala a neuměla vychladnout.

Ztrácela vedle něj jistotu. Zapomínala, co chce říct. Nevěděla, jak se chovat, co dělat, a to pro ni bylo nové.

V těch krátkých chvílích, kdy byli spolu, se na ni díval nenasytně, jako by ji měl sníst, laskal ji dravě jako nikdo předtím. Mizel. Vracel se. Znovu odcházel jen proto, aby se nečekaně objevil. Cítila se jako v transu, byla omámená hormony, v endorfinovo-dopaminovém rauši. A občas měla taky abstinenční příznaky, kdy se jí začínalo příšerně stýskat a třásla se neuspokojeným chtíčem, svolná ke každému ponížení, ke každému zoufalému gestu, jen aby ho ucítila znovu; zbytky rozumu si v naději, že ji to vrátí do normálního stavu, v duchu říkala:

Tobě už asi totálně přeskočilo. Už dost.

Jenže tohohle stavu nikdy není dost. Jakmile ti jednou zachutná, chceš ho neustále. Víc a víc. Ještě a ještě. Až skončíš zničená, zbavená zbytků důstojnosti a škemráš: no tak pojď ke mně, prosím, pojď, nebo umřu.

Láska je zrádná bestie. Musíš se od ní držet dál.

Po tom něžném darebákovi se dávala dohromady dost dlouho. V noci ji budila nepochopitelná úzkost, že její náctiletý život je u konce. Obličej jí opuchl od slz. Ostříhala si vlasy. Nemohla jíst. Začala horečně testovat různé kluky, obvykle na večírcích, opilá a dotěrná, hledala v nich náhražku tamtoho, a když ji nenacházela, dávala jim najevo, že pro ni nejsou dost dobří. Bezohledná ke druhým, k sobě krutá, protože raněná.

Ale po nějaké době se rána zatáhla, pokryla stroupkem, který jednoho dne odpadl a zanechal po sobě téměř neviditelnou, světle růžovou jizvu.

Ožila a byla znovu připravená.

Narazila na něj náhodou, v noci, na party, na kterou musela dojet až na kraj města, kde v ulici nízkých lamp, protože vyšší by ohrožovaly letadla, stála nedaleko ranveje budova starého kina předělaná na rave klub a každý pátek duněla zvuky, které se s rychlostí nespočetných beatů za vteřinu dobývaly z jejích útrob.

Vůbec nebyl její typ. Byla spíš na štíhlejší, tenhle byl moc velký, měl kulatý obličej se strništěm, velké černé oči. Ale to se jí možná zdálo – možná měl jen tak moc rozšířené zorničky.

Když se o ni otřel nahým předloktím v tlačenici roztančených těl, ve světle stroboskopů, zježily se jí chloupky po celém těle. Zpocená, lepkavá od tance se mu podstrčila, aby zjistila, jestli mezi nimi opravdu přeskakují jiskry.

Muž se usmál. Ve světle laseru mu zuby bíle zazářily. Na chvíli zmizel ve šmouze dýmu, ale o vteřinu později se, unášený chvěním basů, objevil těsně za ní. Masitá hudba, tak hutná, že byla skoro hmatatelná, jim nějakým nepochopitelným magickým způsobem pronikala až do krevního oběhu, pulzovala v žilách, slaďovala tlukot srdcí s prvotním, divokým zvukem.

Jejich přerušovaný dech, čím dál rychlejší, se mísil s dechem všech tanečníků a stával se jedním společným dechem. Ano. Nasála pach. Zvedla ruce vzhůru. Chlápek se k ní silně a rozhodně přitiskl. Neprotestovala.

Líbilo se jí, že ho nezná, že je úplně cizí, nic o něm neví kromě toho, že má na sobě přiléhavé oranžové tričko, řemínek na levém zápěstí, silné tělo, velké a vysportované, že si s ním nevyměnila ani slovo a že ji to strašně bere, právě tohle asi nejvíc.

Okamžitě zvlhla, a když jí začal sjíždět rukama po zádech, níž, ještě níž, vytáhla se na špičky, aby se mohl konečně dotknout jejích hýždí. Chytil ji nejdřív přes šaty, pak látku nadzvedl a vsunul jí ruce do kalhotek.

Přiblížil ústa k jejím, ale nepolíbil ji. Špičkou jazyka jí olízl rty a s pohledem upřeným přímo do jejích očí ji dvěma prsty rozevřel a začal jemně masírovat místo, které bylo lepkavé a tvrdé. Tak silně se nalila poprvé v životě. Roztáhla stehna, aby mohl vstoupit hlouběji, stiskla se kolem něj a zalila ho svou šťávou.

Ona a cizí chlápek – tady a teď, v rozvášněném davu, v přítomnosti tolika zpocených těl, v záblescích, které rozkládají realitu na sérii statických záběrů, takže pohyby nejsou plynulé, ale přeskakují, jsou směšné a trhané jako ve starém filmu. Jeho prsty v ní, rytmicky, chvíli pomaleji, chvíli rychleji, a ona nezná ani jeho jméno, dívá se mu do očí, dýchá jeho dechem. Špičkou jazyka ochutná jeho rty, jsou slané. Tiskne se k němu, pohybuje bedry dopředu a dozadu, začíná se třást. Z dálky to vypadá jako šamanský tanec, pradávný rituál přenesený do současnosti a zasazený do kulis technoparty na přelomu století, ale ona ví, že to není tělo, které tančí, ale něco, co tančí tělem, něco, nad čím nemá kontrolu, co ji celou rozkmitá, roztřese ji v křeči.

Několik vteřin má pocit, jako by se vznášela nad parketem, jako by neexistovalo nic kolem ní, jen ten blažený tepající pocit rozlévající se z podbřišku. Na zem se vrátila měkká, uvolněná. Urovnala si šaty. V mlze z dýmu a světel se jí mihl on; pozvedl lepkavou ruku a olízl si prsty.

Už ho nikdy nepotkala.

Později měla nějakou dobu dva a byla tak šťastná. Vlastně to pro ni bylo ideální řešení. Konečně komplet. Jeden měl to, co neměl druhý, a druhý to zase dělal tak, jak to neuměl první. Druhý věděl o prvním, nevadilo mu to nebo nedával najevo, že by mu to vadilo, ale prvnímu to neřekla, usoudila, že by to mohlo ranit jeho samčí pýchu, ačkoli cítila, že on to stejně ví, jenom se o tom prostě nechce bavit. Měla je ráda oba, každého svým způsobem. V jejím životě se objevili ve stejnou dobu, nechtěla si vybírat, vzdávat se, srovnávat, ostatně kdo řekl, že není možné mít dva kluky najednou? A kdo si myslí, že první je ten důležitější a druhý horší, když každý další je přece v určitém smyslu ten první? Druhý jí jako první vyznal city: zabouchl jsem se do tebe, ale první ji zas o několik dní dříve líbal, dlouho a beze slova. Tak jak to je? Který je který?

K tomu druhému jezdila ráda za školu, hned ráno, dorazila už v osm, v devět, ve dny, kdy on chodil na přednášky až odpoledne. Zazvonila na zvonek jeho studentského bytu, který sdílel se třemi dalšími lidmi, otevřel jí teplý od spánku, napůl nepřítomný, ale připravený. Posadila se na stoličku v kuchyni plné špinavého nádobí, lahví s nedopitým vínem na dně, sáčků od čínských polévek, těstovin, křupek. Dívala se na něj, jak vaří kávu, černou jako smola a bez cukru. Byt se naplnil hutnou vůní a on se zeptal: neměla bys teď být náhodou ve škole?

Měl pokoj s výhledem na strom, matraci na podlaze u zdi a nad ní reprodukci Hoppera. Když se domilovali a on ji hladil po vlasech a ptal se: spokojená? často se dívala na postavy na obraze usazené u baru, na tu zrzku v červených šatech ve středu výjevu, na člověka v klobouku vedle, který je jaksi nepřítomný, zamyšlený. Jejich ruce se téměř nepostřehnutelně dotýkají, ale oni předstírají, že je nic nespojuje, že každý z nich si večer zašel na drink zvlášť, jenom se posadili blízko sebe, náhodou, ačkoli kolem byla spousta místa a mohli si vybrat jiné, ale neudělali to. Vybrali si to, na kterém se bříška jejich prstů mohla dotknout. Barman je sleduje, ale co je mu po tom ve dvě v noci v pustém městě, které prý nikdy nespí. Chtěl by už mít dneska padla, jít si konečně lehnout, ale nemůže, dokud ona a on. Ona a on… A ještě ten druhý – na druhé straně baru, muž, jemuž není vidět do tváře, protože je otočený zády, taky v klobouku, ale proč druhý? Možná je právě on ten první? Jestlipak se dívá na tu ženu? Cítí ona jeho přítomnost? Znali se předtím, nebo je všechno ještě před nimi?

Tak jak to je? Který je který?

Takže když se jí ptal: spokojená? a ona odpovídala: ano, moc, měla na mysli nejen ten sex před chvílí, ale celou situaci, která trvala už měsíc a půl, trojúhelník, ve kterém byli ona a on a on. Žena v červených šatech v objetí dvou nočních ptáků, první přiložil svůj ostrý jestřábí spár k její ruce, druhý ji loví pohledem.

Kdyby tak existoval způsob, jak je spojit v jedno nebo seznámit, spřátelit a žít tak s nimi oběma, kdyby jenom…

Spokojená?

Ten první byl dravější. Vídala se s ním, když druhý neměl čas nebo když měla chuť na zpestření. Bral ji na noční toulky po městě, po průjezdech, střechách, na dvorky, kde vedle popelnic našli rozpáraný gauč nebo dvě křesla s ulámanýma nohama. A někdy sedávali na zídce vedle kapličky s panenkou marií uvnitř, ozdobenou girlandami umělých květů, pestrou, jako by se chystala na karneval, jako by ze sebe měla za okamžik setřást to beztvaré roucho, předvést se celému světu v krátkém oblečku s flitry a volat: Samba!

Zátka ze šampaňského vystřelila vzhůru, po hrdle láhve stéká pěna: pij, budeš povolnější, popichoval ji tou hloupou průpovídkou, načež se napila a oplatila mu to: pij, budeš pohlednější. Měla ráda, jak jí nosil tuhle napodobeninu ruského šampaňského, jak jí dělal uprostřed týdne velký svátek. Sobotu měli ve středu, ve čtvrtek karneval, silvestra v dubnu. Měl v sobě cosi zvířecího, byl trochu jako vlk, někdy na ni snad z legrace, ale možná docela vážně – tím si nikdy nebyla jistá – začal výt, vyl táhle, znepokojivě, nebo vrčel, když od ní něco hodně chtěl a ona mu poručila ještě počkat. Někdy taky kňučel, to když v ní chtěl probudit něhu, ale málokdy, schovával si to jen pro výjimečné příležitosti. Pevně ji chytil, přitiskl jí nos k šíji, očichával ji jako fena štěně. Omámený feromony jí vyhrnoval mikinu až pod bradu, držel ruce za zápěstí nad hlavou a olizoval jí podpaží.

Skoro vůbec si nepovídali. Vyměňovali si jednotlivá slova, když chytali dech mezi jedním a druhým polibkem, když se od sebe museli na chvíli odlepit. Šeptem pronesené výrazy bez smyslu, nesrozumitelné, nepodstatné. Bylo mezi nimi něco hrozně silného, co působilo jako magnet, co se nedalo zkrotit, omezit. Jednou se muchlovali na tramvajové zastávce, seděla mu na klíně, jednou rukou jí zajel mezi stehna, druhou pod svetr, měla zavřené oči, okolní svět neexistoval. Až mezi ně náhle vtrhl přísný, varovný zvuk, hlas zralé ženy, který nesnese odpor, poučující, plný nesouhlasu:

Takové hezké děvče a takhle… na veřejnosti… s chlapcem… Ani neotevřela oči, aby se podívala, kdo ji tak plísní. Předstírala, že neslyší. V tom byla dobrá, schopnost nereagovat na podobné útoky dotáhla k dokonalosti, pouštěla je druhým uchem ven a nenechala se vtáhnout do diskuse. Úplně jako kdysi, jednoho jarního odpoledne ve školní šatně, když místo toho, aby spolužačkám něco vysvětlovala, omlouvala se nebo plakala, prostě vytáhla z pusy jahodovou žvýkačku, zalepila s ní slovo na „k“ a šla si po svém.

Ale co říkají, slyšela. Šla ve škole po chodbě a doléhalo k ní šeptání některých holek, že je dávačka, coura, děvka, že jde s každým a zadarmo, a to je horší než být kurva, protože kurva si za to aspoň bere peníze. Dokud fena nedá, pes si nevezme, a když je ona taková fena, jejich kluci, pokud je neuhlídají, bez váhání využijí příležitosti, jakmile je pustí ze řetězů. Zděšené touto představou o ní dívky šířily nesmyslné historky, ale ona se snažila si z toho nic nedělat a určitě se kvůli tomu nehodlala měnit, rezignovat na sebe.

Ne, nešlo o zoufalé hledání skutečného citu. Neměla trauma z dětství, prázdnotu, kterou by nutně musela něčím naplnit. Nepotřebovala si dokazovat vlastní hodnotu. Prostě měla ráda svoje tělo, nebála se experimentovat, neviděla v tom nic špatného, špinavého, necítila povinnost někomu vysvětlovat svoje touhy a omlouvat se za ně. Měla ráda kluky, měla ráda muže, bavilo ji, jak na ně působí, nehrála s nimi žádné hry ve stylu: chci, ale nedovolím; chci, ale bojím se; chci, ale nemůžu; chci, ale musíme počkat; protože takhle se to sluší, a takhle ne; takhle to bude líp vypadat; takhle se to dělá; takhle se to nesmí, a takhle musí.

A když slyšela, že ji pomlouvají, že se spouští, usmívala se pro sebe a říkala si: máte pravdu, spouštím se, spouštím se ráda, na rozdíl od vás, které se pořád něčeho křečovitě držíte, něčeho vnuceného zvenčí, vy jste se toho bezmyšlenkovitě chytily a ze strachu před tím, co si o vás pomyslí druzí, se toho už nikdy nepustíte.

Takže když se zeptal: nevydala byste se se mnou na cestu? neváhala ani chvíli. Líbilo se jí, že jí vyká. Předtím s ní takhle nikdo nemluvil. Kromě toho už byl konec června, prázdniny byly za rohem. Řekla svým dvěma klukům: na měsíc odjíždím, a pak nasedla do auta s pětadvacetiletým mužem, který měl zelené vlasy a valuty vydělané v zahraničí mícháním drinků, které chtěl teď rozházet v příjemné společnosti.

Poryvy vzduchu vanoucí otevřenými okénky. Prázdná rovná silnice. Ubíhající obzor. Sešlápl plyn a o chvíli později se kutáleli po divokých dunách, obalení teplým pískem a spálení červencovým sluncem. Pronajali si pokojík s výhledem na moře. Za úsvitu je budil křik racků. On, ještě v polospánku, se pod vlivem jejího laskání začínal mírně zvedat. Nejdřív ho lehce dráždila jazykem, jen pro ten pohled, jak roste, jak se pro ni nalévá. Byly dny, kdy chutnal jako tiramisu, jindy připomínal oranžádu v prášku, tu, která v ústech po naslinění praská. Příjemné šimrání a chuť, která je zároveň nakyslá i sladká.

Líbilo se mu, jak si stahovala vlasy do culíku, chytal ji za něj a přitahoval si ji blíž.

Ptal se: Na co máte dneska chuť? Na vás, odpovídala. A potom na zmrzlinu.

Chodili po promenádě, drželi se za ruce, jedli cukrovou vatu, vafle s barevným sypáním, hráli na automatech, jednou se jim dokonce povedlo něco vyhrát, skákala radostí, když sledovala, jak na ně stroj plive cinkající mince.

Na střelnici se pokoušel trefit růžového pantera, ale po několika pokusech to vzdal, pak vzala pušku ona, pif paf a na první pokus trefila rovnou desítku. Vrátili se do pokojíku, obrovského plyšáka táhli za sebou; když ze sebe začali ve spěchu strhávat oblečení, loupal po nich očima, a tak ho otočili ke zdi, aby je neokukoval, a teprve pak se do toho vrhli naplno.

Nejvíc jí v paměti utkvělo, že ho měl krásně tvarovaného, na tak pěkný tvar nikdy předtím nenarazila, dokonce chvíli uvažovala, jestli existuje způsob, jak ho vymodelovat, udělat si odlitek, vzít si ho na památku, mít ho v krabičce, ale nakonec pochopila, že jí bude muset stačit tolik, kolik si zvládne zapamatovat.

Opečovávala tedy v sobě tu sbírku vzpomínek, všechny dosavadní trofeje, od jedničky do desítky, od desítky do dvacítky a tak dál. Byl mezi nimi i ten, který uměl rukama vyčarovat divoké labutě nebo velbloudy, dělat na zdi stínové divadlo, i ten, který na ni barvami namaloval krucánky a mušle, i ten, který jí políbil pupík a řekl: ty máš ale pěknou stopu po mámě.

Další nosil barevné košile s podivnými exotickými zvířaty, s plameňáky, chobotnicemi a na prsteníčku se mu leskl silný prstýnek. Možná právě proto si ji bral chtivě a bezhlavě, netrpělivý, jako by mu za chvíli měla zmizet, ale moc dlouho to netrvalo, jen párkrát, protože ji ten studený kov, který cítila na kůži, když ji hladil po zádech, po krku, po stehně, začal tísnit. Myslela na tu, jíž přísahal lásku a věrnost, dokud je smrt nerozdělí, a uvažovala, jak je možné něco takového slibovat někomu, koho člověk miluje, jak je možné slepě věřit, že všechno už bude napořád až do konce, jak je možné zničit tou přísahou to, co je mezi lidmi dobré, díky čemu chtějí, ale nemusejí, mají na výběr, mohou kdykoli odejít, ale přejí si zůstat. Věděla, že takové definitivní závazky pro ni nejsou, že pro ni nejsou posvátná pouta, které přetrhne kdejaké pokušení. Takže když zmínil výčitky svědomí a že začíná přemýšlet, jestli nezměnit svůj život, odpověděla stručně: jestli chceš, tak ho změň.

A utekla.

Od jedničky do desítky, od desítky do dvacítky, od dvacítky do.

Někteří se časem slévali v jedno, mísili se, mizeli v nepaměti, aby se za nějakou dobu nečekaně vrátili, ale kolekci těch výjimečných, těch nejmilejších a těch, kterým předhodila své srdce na pospas, si něžně hýčkala, nenechala ji uschnout. První poprvé, druhé poprvé, třetí poprvé, čtvrté, neverending story, pramen, který pořád tepal bez ohledu na to, kolik potěšení její tělo zakusilo, kolik rozkoše, kolik vjemů. Někdy, když v noci ležela v posteli, už ne bdělá, ale ještě ne spící, v měkkém rozpoložení kdesi mezi tím, se myšlenkami vracela k oblíbeným okamžikům, přehrávala si v hlavě scénky vteřinu po vteřině a díky tomu vzpomínky postupem času nebledly, ale získávaly nové barvy. Noční jestřábi, souhvězdí Orionu, come as you are a na co máte dneska chuť?

Předvádět se. Flirtovat. Prcat.

Šukat. Dovádět. Bláznit. Užívat si.

Bavit se. Udělat si dobře. Cítit rozkoš.

Každému z nich dala cit – prchavý, krátký, jindy silnější, hlubší, někdy ji dokonce bolelo srdce, stávalo se, že se jí stýskalo, ale kdo kdy řekl, že láska má být napořád a jen s jedním člověkem.

Usínala v objetí vzpomínek na laskání, ale pořád nenasycená, pořád lačná nových dobrodružství, zvědavá na všechno. Život teprve roztáčel válce, život byl ještě před ní, bylo jí jen něco málo přes dvacet, šla svou cestou, sebejistá, nespoutaná, volná.

Takže?

Na co máte dneska chuť? Na všechno.

Plnými hrstmi a hned.

Když o patnáct let později přemýšlela, jestli jich na výstavu vybrat deset, nebo spíš dvanáct, aby se dali líp rozmístit, nebyl počet ve skutečnosti vůbec důležitý. Chtěla, aby to bylo symbolické, zamýšlela tím dílem říct: pochopte konečně, že holka si taky může užívat, může se bavit, napínat tětivu luku a střílet přímo do srdce. Má právo mít ráda sex bez závazků, chtít život se vším všudy a radovat se z něj. Na tom není nic špatného. Špatné je jen to, když ji začnete pomlouvat za zády. Že je taková a maková.

Hlavy mužů ušila z flísu, korálků a příze, připevnila je k dřevěným deskám jako myslivecké trofeje a pověsila na stěnu galerie. Pod každou byla cedulka s datem a názvem místa. Paříž 1998, Krakov 2001, Varšava 2003, Praha…

Na vernisáži byly davy, někteří se pokoušeli uhodnout, kdo je kdo, jiní se už procházeli se sklenkou vína od jedné sochy ke druhé, špulili rty, vrtěli hlavami a bručeli: no, no… to je tedy sbírka.

Stála stranou a spokojeně, se zájmem ty reakce sledovala. V jednu chvíli k ní přistoupila elegantní zralá žena s tmavorudými vlasy a šňůrou perel na krku a pogratulovala jí k odvaze, konečně o tom nějaká z nás mluví nahlas, pojmenovává to, co obvykle tajíme. Je to znamení, že svět se začíná měnit.

Stály jsme ve druhém koutě sálu, dívaly se na ni, jak září – naše divná spolužačka, teď známá umělkyně, která si z deseti vždycky vybrala toho jedenáctého, která se houpala na klepadle hlavou dolů bez ohledu na to, že jí byla vidět julča, která nám namalovala krásný malinový sex ve tvaru rtů a my jsme obrázek hloupě spláchly do záchodu. Ta, o které jsme zlomyslně, nebo možná ze žárlivosti, napsali fixem v šatně…

Nevšimla si nás. Dělo se toho kolem ní příliš, pořád za ní někdo chodil, komentoval, dával jí květiny, dělal fotky. Zíraly jsme na ni jako očarované se směsí obdivu – protože v ní bylo cosi magnetického – a nepochopení, protože jsme nemohly nijak porozumět tomu, jak může někdo ušít hlavy svých milenců a pověsit je na zeď. Žádná z nás by se na takové gesto nezmohla. Je pravda, že jsme kdysi mívaly různá milostná dobrodružství, nějaké ty románky, ještě než se z nás staly manželky a matky, někde v krabičkách mezi poklady možná ještě pořád ležel dopis nebo fotka, důkazy toho, že v našich životech byly okamžiky, kdy jsme se odhodlaly pustit a letět. Anebo ne – možná jsme všechno vyhodily do smetí nebo spálily, abychom zakryly stopy, aby si o nás nikdy nikdo nepomyslel něco špatného.

Růžově zářila, měla krátké šaty, které nedokázaly zakrýt ani centimetr jejích nádherných nohou. Štíhlá a v určitém smyslu křehká, ale i na dálku bylo cítit, že uvnitř je tvrdá. Účes nezměnila od základky – rovná tmavá ofina zastřižená těsně nad obočím dodávala jejímu obličeji dětský výraz.

Přivítala nás radostně, jakoby nic, jako by vůbec neuplynulo patnáct let: ahoj holky, ráda vás vidím, to je dobře, že jste přišly.

A my jsme odpověděly něco ve stylu: ahoj, zajímavá výstava, no, no… gratulujeme.

A tak.

Potom jsme se objaly.

Potom jsme spolu pily víno. Potom jsme se smály. A pak… Když jsme vyšly z galerie rovnou do noci, nejistým krokem, rozmazané, neostré, s rozcuchanými vlasy, chichotaly jsme se jedna na druhou, že to docela cítíme v hlavě, že máme asi slušně upito a že v takovém stavu přece nemůžeme domů, pojďme ještě někam na drink, zatančíme si, bude to fajn, cítily jsme, jak se v nás vzdouvá lehkost, jak se od nás vzdaluje všechno to, co si pomyslí druzí, co řeknou. Ano, měly jsme v tu chvíli obrovskou chuť dělat to, co se nedělá, nemírnit se, neuklidňovat, chovat se nevhodně a vůbec se za to nestydět.

Každá z nás si v duchu promítala svoje dávná dobrodružství, utajované románky, okamžiky, jimiž jsme se nechaly unést. Místa a data, obličeje milenců, jejich méně nebo více běžná jména, neverending story a hříšný tanec.

Od jedničky do desítky. Vyber si. Od desítky do.

A zpátky. A znovu. A ještě.