Obsah

Číslice 1, 2, 3, jimiž jsou opatřeny tituly obsahu, ať na prvním, na druhém nebo na třetím místě, nemají jen řadový význam, ale odpovídají třem tematickým oblastem a třem typům zkušenosti a tázání, jež se v rozdílných proporcích nacházejí v každé části knihy.

Kapitoly v části označené jako 1 obecně odpovídají vizuální zkušenosti, jež má téměř vždy za předmět přírodní formy; text se v tomto případě konfiguruje převážně jako popis.

V kapitolách části 2 jsou přítomny antropologické a v širokém slova smyslu kulturní prvky, a tato zkušenost zahrnuje kromě vizuálních dat také jazyk, významy, symboly. Text má tendenci rozvinout se ve vyprávění.

Kapitoly části 3 vydávají počet ze zkušeností spekulativnějšího typu, zkušeností, jež se týkají kosmu, času, nekonečna, vztahů mezi já a světem, dimenzí myšlení. Z prostoru popisu a vyprávění se přechází do prostoru meditace.

I. C.

1.

Palomarovy prázdniny

1.1

Palomar na pláži

1.1.1

Četba vlny

1.1.2

Nahý prs

1.1.3

Sluneční meč

1.2

Palomar na zahradě

1.2.1

Želví lásky

1.2.2

Pískání kosa

1.2.3

Nekonečná louka

1.3

Palomar se dívá do nebe

1.3.1

Odpolední měsíc

1.3.2

Oko a planety

1.3.3

Pozorování hvězd

2.

Palomar ve městě

2.1

Palomar na terase

2.1.1

Z terasy

2.1.2

Břicho gekona

2.1.3

Nálet špačků

2.2

Palomar nakupuje

2.2.1

Půldruhého kila husího sádla

2.2.2

Muzeum sýrů

2.2.3

Mramor a krev

2.3

Palomar v zoo

2.3.1

Běh žiraf

2.3.2

Gorila albín

2.3.3

Řád šupinatých

3.

Palomarova mlčení

3.1

Palomarovy cesty

3.1.1

Písečný záhon

3.1.2

Hadi a lebky

3.1.3

Pantofel, který nejde do páru

3.2

Palomar ve společnosti

3.2.1

O kousnutí do jazyka

3.2.2

O sporech s mladými

3.2.3

Model modelů

3.3

Palomarovy meditace

3.3.1

Svět hledí na svět

3.3.2

Vesmír jako zrcadlo

3.3.3

Jak se naučit být mrtev

Ediční poznámka

Calvinův pan Palomar (Jiří Pelán)

Poznámky

Italo Calvino

Palomar

Kniha vychází s finanční podporou Ministerstva kultury ČR.

Copyright © 2002, The Estate of Italo Calvino

All rights reserved

Translation © Jiří Pelán, 2021

Epilogue © Jiří Pelán, 2021

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí být rozmnožována a rozšiřována jakýmkoli způsobem bez předchozího písemného svolení nakladatele.

Druhé vydání v českém jazyce (první elektronické).

Z italského originálu Palomar přeložil, ediční poznámku a doslov napsal Jiří Pelán.

Odpovědná redaktorka Klára Soukupová.

Redakce Tereza Lišková.

Obálka, grafická úprava, sazba a konverze do elektronické verze Michal Puhač.

Vydalo v roce 2022 nakladatelství Dokořán, s. r. o., Holečkova 9, Praha 5, dokoran@dokoran.cz, www.dokoran.cz,

ISBN 978-80-7675-048-7 (pdf)

ISBN 978-80-7675-049-4 (epub)

ISBN 978-80-7675-050-0 (mobi)

(pdf – 1139. publikace, 372. elektronická;

epub – 1140. publikace, 373. elektronická;

mobi – 1141. publikace, 374. elektronická)

Palomarovy

prázdniny

Palomar

na pláži

Četba vlny

Moře je lehce zčeřené a malé vlny dorážejí na písečný břeh. Na břehu stojí pan Palomar a hledí na vlnu. Ne že by byl pohroužen v kontemplaci vln. Není pohroužen, protože dobře ví, co dělá: chce hledět na vlnu a také na ni hledí. Nekontempluje ji, neboť pro kontemplaci je zapotřebí vhodného temperamentu, vhodného duševního rozpoložení a vhodného souběhu vnějších okolností. Pan Palomar sice v zásadě nemá proti kontemplaci nic, žádná z těchto tří podmínek však není naplněna. Ostatně nezamýšlí hledět na „vlny“, nýbrž pouze na jednu a dost: jelikož se hodlá vyhnout nejasným vjemům, pro každou svou činnost volí ohraničený a přesný předmět.

Pan Palomar vidí, jak se vlna v dálce objevuje, jak narůstá, blíží se, mění tvar a barvu, zavíjí se do sebe, láme se, zaniká a couvá. V tomto bodě by mohl nabýt přesvědčení, že operaci, již naplánoval, dovedl do konce, a odejít. Je však velmi nesnadné izolovat vlnu: oddělit ji od vlny, která bezprostředně následuje, zdánlivě ji postrkuje před sebou a občas ji dožene a převalí se přes ni; stejně jako oddělit ji od vlny, která jí předchází a jako by ji za sebou táhla na břeh, ale která se nakonec obrátí proti ní, jako by ji chtěla zastavit. Když pak u každé vlny vezmeme v úvahu její šíři v poměru k pobřeží, lze jen stěží určit, kam až se kontinuálně rozkládá její postupující čelo a kde se dělí a člení v samostatné vlny, rozdílné co do rychlosti, tvaru, síly, směru.

Zkrátka, nelze pozorovat vlnu, aniž bereme zřetel na komplexní aspekty, jež ji součinně vytvářejí, a na ty, neméně složité, jimž ona sama poskytuje příležitost. Tyto aspekty se neustále proměňují, takže každá vlna se liší od jiné vlny. Ale právě tak je pravda, že každá vlna je s jinou vlnou totožná, a to i když není bezprostředně soumezná či následná; zkrátka jsou tu tvary a sekvence, jež se opakují, byť jsou nepravidelně rozloženy v prostoru a v čase. Poněvadž pan Palomar v této chvíli hodlá prostě vidět vlnu, to jest postihnout všechny její simultánní složky a žádnou nevynechat, jeho pohled bude utkvívat na pohybu vody dorážející na břeh až do okamžiku, kdy zaznamená aspekty, jež předtím nepostřehl; a jakmile zjistí, že obrazy se opakují, bude vědět, že viděl vše, co chtěl vidět, a bude moci přestat.

Jako nervózní člověk, který žije ve frenetickém a překrveném prostředí, se pan Palomar snaží omezit své styky s vnějším světem, a aby se ochránil před obecnou neurastenií, chce udržet své vjemy v maximální míře pod kontrolou.

Když se hrb vlny blíží, v jednom bodě se zvedá výše než jinde a odtud pak vyráží bílé lemování. Pokud k tomu dojde v určité vzdálenosti od břehu, pěna má dost času, aby se zavinula do sebe a, jakoby pozřena okolím, znovu zmizela; vzápětí se však vrací a zaplavuje vše. Tentokrát ale vyvěrá zespodu, jako bílý koberec, jenž byl vytažen na břeh, aby přijal vlnu, jež následuje. Když ovšem očekáváme, že se vlna vyvalí na koberec, zjišťujeme, že už tu není žádná vlna, jen koberec, a i ten rychle mizí, stává se z něho záblesk mokré pláže, rychle pohasínající, jako by ho odstrčila rozpínavost suchého a matného písku, posouvajícího svou zvlněnou hranici.

Zároveň je třeba vzít v potaz konkávní profil vlny. Vlna se totiž dělí ve dvě křídla: jedno, jež tíhne k břehu odprava doleva, a druhé, jež se přibližuje zleva doprava, přičemž východiskem či úběžníkem jejich rozchodu či souběhu je tento obrácený hrot, bod, jenž sleduje postup křídel, ale je neustále držen zpátky a podrobován jejich střídavému překrývání, až ho nakonec dostihne další, silnější vlna, i ona řešící stejný problém rozchodu–souběhu, a pak ještě další a silnější, a ta rozetne uzel tím, že ho rozbije.

Následujíc kresbu vln, pláž noří do vody sotva naznačené výběžky, jež se prodlužují v zaplavené písečné tabule, vytvářené a rušené mořskými proudy při každém přílivu a odlivu. Pan Palomar zvolil pro svá pozorování právě jeden z těchto nízkých písečných jazyků, neboť vlny tu šikmo dorážejí zleva i zprava, a když jedny překonají napůl ponořený povrch, setkávají se s těmi, jež přicházejí z druhé strany. Nuže, abychom pochopili, z čeho sestává vlna, je třeba věnovat pozornost těmto nárazům z protichůdných stran, jež se do jisté míry vyvažují a do jisté míry sčítají a jež v příznačném nárůstu pěny vytvářejí obecný zlom všech těchto nárazů.

Pan Palomar se nyní snaží omezit své zorné pole; pokud zvolí čtverec pobřeží řekněme o straně deset metrů a stejný čtverec moře, může zkompletovat inventář všech pohybů vln, jež se v rámci určitého časového úseku s různou frekvencí opakují. Je tu ovšem jedna nesnáz: jak stanovit hranice tohoto čtverce, neboť když například vezme za vzdálenější stranu vyčnívající linii postupující vlny, tato linie, jak se k němu blíží a jak se zvedá, zakrývá jeho pohledu všechno, co je za ní; a zkoumaný prostor se tak převrací a zároveň scvrkává. Pan Palomar nicméně neklesá na duchu a v každém okamžiku věří, že se mu podařilo spatřit vše, co mohl ze svého stanoviště vidět. Vždy se ale vzápětí vynoří cosi, co nevzal v úvahu. Kdyby tu nebyla tahle jeho netrpělivá touha dospět k úplnému a definitivnímu výsledku své vizuální operace, bylo by pro něho hledění na vlny velmi uklidňujícím cvičením, jež by ho mohlo ochránit před neurastenií, infarktem a žaludečním vředem. A možná by mohlo být klíčem k ovládnutí složitosti světa, k jeho převedení na ten nejprostší mechanismus.

Avšak každý pokus o definování tohoto modelu se musí vyrovnat s dlouhou vlnou, která přichází kolmo k vlnobití a souběžně s pobřežím a valí před sebou nepřerušovaný a sotva vystupující hřeben. Natřásání vln, jež se ve zmatku sunou ke břehu, nikterak nenarušuje jednotvárný tah onoho hutného hřebene, který je krájí v pravém úhlu a o němž se neví, kam má namířeno ani odkud se vzal. Možná to hýbá s mořskou hladinou poryv východního větru, příčně k hlubokému impulsu přicházejícímu od masy vod otevřeného moře, nicméně tato vlna, zrozená ze vzduchu, cestou sbírá i šikmé nárazy zrozené vodou a obrací je a odvádí svým směrem a odnáší si je s sebou. Takto neustále roste a bytní, dokud ji setkávání s protichůdnými vlnami pozvolna nevysílí a nedá jí nakonec zmizet, anebo ji nezkroutí natolik, že splyne s jednou z mnoha dynastií šikmých vln a je spolu s nimi vyvržena na břeh.

Soustředíme-li pozornost na jeden aspekt, tento aspekt je vržen do prvního plánu a zaplaví celý obraz, jak je tomu u jistých kreseb, kde stačí zavřít oči, a když je otevřeme, perspektiva se změnila. V tomto křížení různě orientovaných hřebenů se úhrnný obrazec rozpadá do jednotlivých kazet, jež se vynořují a mizí. Dodejme, že i odliv každé vlny má svou sílu, která se staví do cesty vlnám, jež přicházejí po ní. A pokud upřeme svou pozornost na tyto zpětné nárazy, bude se nám zdát, že pravý pohyb je ten, který vychází od břehu a míří na širé moře.

Je snad výsledným stanoviskem, k němuž dospívá pan Palomar, dát vlnám běžet opačným směrem, obrátit čas, zahlédnout pravou podstatu světa za smyslovými a mentálními návyky? Ne, dospívá pouze do bodu, kdy pociťuje lehkou závrať, dále se nepouští. Houževnatost, jež postrkuje vlny k pobřeží, zvítězila: vskutku, jsou teď o hodně větší. Že by se měnil vítr? Běda, jestli se obraz, jejž pan Palomar s takovou pečlivostí poskládal, rozpadne, roztříští a rozptýlí. Pouze dokáže-li podržet pohromadě všechny aspekty, může se začít druhá fáze této operace: rozšířit toto poznání na celý vesmír.

Stačilo by neztrácet trpělivost, k čemuž záhy dojde. Pan Palomar odchází z pláže, nervy stejně napjaté, jako když přišel, a s ještě větší nejistotou o všem.

Poznámky

[1]  Viz Italo Calvino: Sono nato in America: Interviste 1951–1958, ed. Luca Baranelli, Milano, Mondadori 2012, s. 561, 581, 611, 623 a 640.  ↑

[2]  Sharon Wood: „The Reflections of Mr Palomar and Mr Cogito: Italo Calvino and Zbigniew Herbert“, MLN, leden 1994, sv. 109, č. 1, s. 128–141.  ↑

[3]  Časopis ovšem přetiskl jenom pár řádek Calvinovy odpovědi, celý text vyšel z rukopisu teprve v komentářích ke druhému svazku souborného vydání (Italo Calvino: Romanzi e racconti, II, Milano, Mondadori 1992, s. 1402–1405).  ↑

[4]  Italo Calvino: „The Written and the Unwritten Word“, The New York Review of Books, 12. 5. 1983, s. 38.  ↑

[5]  Srov. Joann Cannon: „Calvino’s Latest Challenge to the Labyrinth: A Reading of Palomar“, Italica, 1985, roč. 62, č. 3, s. 193–196.  ↑

[6]  Italo Calvino: Romanzi e racconti, II, cit. vyd., s. 1405.  ↑