Obsah

Cesta na západ

JIP

R.O.2016

Co řekl Marcus

Velký ryzák

Přestávka

Námořník se domů vrátil

Nápodoba snu

Černí motýli

Amulety

Hledání Imagina

Proč záleží na Belindě Carlisleové

Svatý stolec

Beránek boží

Zlatý kohoutek

Noc na měsíci

Na způsob epilogu

Epilog epilogu

Patti Smith

Rok Opice

Copyright © 2019 by Patti Smith

Translation © Martin Pšenička, 2020

Cover photo © Steven Sebring, 2019

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí být rozmnožována a rozšiřována jakýmkoli způsobem bez předchozího písemného svolení nakladatele.

Druhé vydání (první elektronické).

Z anglického originálu Year of the Monkey přeložil Martin Pšenička.

Odpovědná redaktorka Alžběta Knappová.

Obálka (s použitím fotografie Stevena Sebringa), grafická úprava, sazba a konverze do elektronické verze Michal Puhač.

Vydalo v roce 2022 nakladatelství Dokořán, s. r. o., Holečkova 9, Praha 5, dokoran@dokoran.cz, www.dokoran.cz.

ISBN 978-80-7675-007-4 (pdf)

ISBN 978-80-7675-008-1 (epub)

ISBN 978-80-7675-009-8 (mobi)

(pdf – 1100. publikace, 354. elektronická;

epub – 1101. publikace, 355. elektronická;

mobi – 1102. publikace, 356. elektronická)

Smrtelná hloupost obchází svět.

ANTONIN ARTAUD

Cesta

na západ

Když jsme zastavili u motelu Sen, bylo už dlouho po půlnoci. Zaplatila jsem řidiči, zkontrolovala, že jsem nenechala nic na sedadle, a zazvonila, abych vzbudila majitelku. Jsou skoro tři ráno, řekla, ale přesto mi podala klíč a lahev minerálky. Můj pokoj byl v přízemí, naproti dlouhému molu. Otevřela jsem posuvné skleněné dveře a uslyšela zvuk vln doprovázený tichým poštěkáváním lachtanů rozvalených na prknech pod hrází. Šťastný Nový rok! zvolala jsem. Šťastný Nový rok dorůstajícímu měsíci, telepatickému moři.

Cesta autem ze San Franciska trvala lehce přes hodinu. Až doteď jsem se cítila čilá, ale najednou to na mě padlo. Svlékla jsem si kabát a nechala posuvné dveře pootevřené, abych slyšela šumění vln, okamžitě jsem ale upadla do lehkého spánku. Vzápětí jsem se probudila, došla jsem si na malou, vyčistila zuby, zula se a uložila se do postele. Snad se mi i zdál nějaký sen.

Na Nový rok ráno v Santa Cruz jsem byla úplně hotová. Dostala jsem najednou chuť na zcela konkrétní snídani: kávu a kukuřičnou kaši s jarní cibulkou. Na něco takového si tu asi musím nechat zajít chuť, ale zavděk vezmu i šunkou s vejci. Popadla jsem foťák a vydala se z kopce k molu. Nápis, který se tam tyčil, byl zčásti zakrytý vysokými palmami a mně došlo, že tohle žádný motel není. Hotel Sen, říkal nápis zdůrazněný zářící hvězdou, která dávala vzpomenout na éru Sputniku. Zastavila jsem, abych si ho mohla pořádně prohlédnout, udělala jsem si polaroidem fotku a snímek jsem vyjmula a zastrčila do kapsy.

– Děkuju, moteli Sne, řekla jsem napůl do vzduchu a napůl k nápisu.

– Hotel Sen, žádný motel! ohradil se nápis.

– No dobrá, promiň, odpověděla jsem trochu zaskočeně. A vůbec, sen se mi tu nezdál ani jeden.

– Vážně? Ani jeden?

– Vážně!

Připadala jsem si jako Alenka na výslechu u housenky kouřící vodní dýmku. Podívala jsem se dolů k nohám, abych se vyhnula zkoumavé energii nápisu.

– Tak díky za fotku, řekla jsem a chystala se zmizet.

Můj odchod byl ovšem rázem zmařen, když se přede mnou zhmotnila scéna jak od Tenniela: falešná želva na zadních. Ryba a žabí služebnictvo. Vyparáděný Blboun Dodo s rukou navlečenou do jediného rukávu, hrozivá vévodkyně s kuchařem a Alenka sama, jak zasmušile řídí čajový dýchánek, na kterém se, panstvo ať promine, žádný čaj nepodává. Přemýšlela jsem, jestli si za ten náhlý útok můžu sama, nebo jestli ho vyvolal magnetismus onoho nápisu.

– A co přijde teď?

– Rozum! vykřikla jsem, rozčilená tím, jak se okolo mě animované výjevy začínají s alarmující rychlostí množit.

– Probuzený rozum! rozchechtal se nápis vítězoslavně.

Odvrátila jsem se a přerušila spojení. Abych řekla pravdu, jelikož trochu šilhám, tak často zachytím podobné mihotání, obvykle na pravé straně. Kromě toho, při plném vědomí je mozek vnímavý ke všem možným podnětům, ale neměla jsem chuť se z toho vyznávat nějakému nápisu.

– Nezdálo se mi vůbec nic! neodpustila jsem si křiknout za nápisem, když jsem se ve společnosti poletujících bazilišků vydala dolů z kopce.

Pod kopcem stál bar s nízkou střechou, na okně bylo asi tak stopu vysokými písmeny napsané slovo káva a pod ním nápis, který říkal Otevřeno. Když už věnovali tolik místa slovu káva, říkala jsem si, že by tu kafe mohlo stát za to a třeba tu mají i koblihy sypané skořicí. Ale jakmile jsem položila ruku na kliku, všimla jsem si, že na ní visí menší nápis Zavřeno. Jen tak, bez vysvětlení nebo něčeho na způsob vrátím se za dvacet minut. Moje vyhlídky na kávu dostaly povážlivou trhlinu a s koblihou jsem se mohla nejspíš rozloučit nadobro. Většina lidí je asi někde zašitá s kocovinou. Těžko zazlívat kavárně, že má na Nový rok zavřeno, i když by se zdálo, že právě káva je tím ideálním prostředkem k zažehnání následků včerejších radovánek.

Po nezdaru s kávou jsem si sedla venku na lavičku a přehrávala si v hlavě útržky z předchozího dne. Byl to poslední ze tří večerů, kdy jsme hráli ve Fillmore. Zrovna jsem se opírala do strun svého stratocastera, když se nějaký chlap s umaštěným culíkem naklonil přes okraj pódia a pozvracel mi boty. Poslední nádech roku 2015, sprška zvratek ohlašující nový rok. Je to dobré, nebo špatné znamení? Když uvážíme, jak to dnes na světě vypadá, záleží na tom? Při té vzpomínce jsem si prohrábla kapsy a v jedné našla vilínový ubrousek, s nímž obvykle čistím objektiv foťáku. Předklonila jsem se a boty si otřela. Šťastný Nový rok, dodala jsem.

Když jsem opatrně procházela kolem nápisu, přišlo mi na mysl několik zvláštních vět, a tak jsem sáhla do kapsy pro tužku, abych si je zapsala. Sinalí ptáci krouží nad městem poprášeným nocí / Louky tuláků krášlené mlhou / Mytický palác který byl přesto lesem / Listy které nejsou než listy. To bude syndrom básníka, který se vyčerpal a nezbývá mu než brát inspiraci z nějakého nepředvídatelného zdroje, jako když se Jean Marais v Cocteauově Orfeovi zavře do garáže na předměstí Paříže, v omláceném rolls-roycu si pustí rádio, projíždí frekvence a na lístky si zapisuje útržky vět – svět obsažený v kapce vody atd.

Později jsem v pokoji našla několik sáčků nescafé a malou varnou konvici. Kávu jsem si tedy udělala sama, zachumlala se do deky, otevřela posuvné dveře a posadila se na malé patio čelem k moři. Ve výhledu mi sice trochu překážela nízká zídka, ale měla jsem kávu, slyšela jsem šumění vln, a to mi ke spokojenosti stačilo.

Pak jsem pomyslela na Sandyho. Měl tady být, v pokoji přes chodbu. Měli jsme se setkat v San Francisku ještě před koncerty ve Fillmore a věnovat se tomu, co obvykle: zajít na kávu do Caffè Trieste, probrat se policemi v knihkupectví City Lights a pak sednout do auta a jezdit tam a zpátky po Golden Gate Bridge a poslouchat při tom Doors, Wagnera a Grateful Dead. Sandy Pearlman, člověk, kterého znám čtyřicet let, s jeho rychlou kadencí, s níž rozebíral Prsten Nibelungův nebo riff Benjamina Brittena, nechyběl na žádném z našich fillmorských koncertů, v kožené bundě a s baseballovou čapkou sedával pokaždé u stejného stolku u šaten, shrbený nad lahví zázvorové limonády. Po silvestrovském koncertu jsme se chystali vytratit a v noci jet hustou, jako napěněnou mlhou do Santa Cruz. Měli jsme v plánu novoroční oběd v jeho tajné mexické restauraci nedaleko motelu Sen.

To se ale nestalo, protože den před naším prvním koncertem našli Sandyho na parkovišti v San Rafael v bezvědomí. Byl odvezen do nemocnice v Marin County, kde mu zjistili krvácení do mozku. Ráno před koncertem jsme s Lennym Kayem jeli na JIPku do Marin County. Sandy byl v kómatu, všude samé trubičky, obklopen děsivým tichem. Stáli jsme u něj každý po jedné straně, myšlenkami s ním, udržovali jsme otevřený kanál a byli jsme připraveni zachytit a přijmout jakýkoli náznak signálu. Jak by řekl Sandy, ne jenom střepy lásky, ale lásky plný pohár.

Jeli jsme zpátky do hotelu v japonské čtvrti, stěží schopni slova. Lenny vzal kytaru a vydali jsme se na místo s názvem On the Bridge, které se nacházelo na rampě spojující východní a západní nákupní středisko. Sedli jsme si vzadu k zelenému dřevěnému stolu, oba zamlklí a v šoku. Stěny podniku byly žluté, polepené plakáty s motivy japonské mangy jako Dívka z Pekla a Vlčí déšť a podél nich byly srovnané řady komiksů, které vypadaly spíš jako romány v paperbacku.

Lenny si dal katsu kari a pivo Asahi, já špagety s tobiko a oolong. Najedli jsme se, obřadně jsme se podělili o saké a poté šli do Fillmore na zvukovou zkoušku. Nedalo se dělat nic než se modlit a hrát i bez Sandyho podpůrné přítomnosti. Vrhli jsme se do prvního ze tří večerů naplněných zpětnými vazbami, poezií, improvizovaným nadáváním na poměry, politikou, rock’n’rollem a takovou energií, že jsem sotva popadala dech. Jako by mohl zvuk naší hudby dosáhnout až k němu.

Ráno na mé devětašedesáté narozeniny jsme se s Lennym vydali zpátky do nemocnice. Stáli jsme u Sandyho postele a, jakkoli to znělo nemožně, jsme přísahali, že ho neopustíme. Lenny a já jsme se setkali očima a věděli jsme, že to ve skutečnosti nejde. Čekala na nás práce, koncerty a naše životy, i když třeba lehkovážně vedené. Nezbylo nám než oslavit mé narozeniny ve Fillmore bez něj. Ten večer jsem se během instrumentální pasáže skladby If 6 Was 9 na okamžik obrátila k publiku zády a snažila se zadržet slzy, zatímco proudy slov plynuly přes proudy dalších slov a překrývaly se s obrazy Sandyho, který, stále v bezvědomí, ležel jen kousek od nás na druhé straně průlivu Golden Gate.

Když jsme v San Francisku skončili, Sandyho jsem opustila a sama se vydala do Santa Cruz. Nedokázala jsem se přimět k tomu, abych mu zrušila rezervaci pokoje, sedla jsem si na zadní sedadlo auta a v hlavě mi vířil jeho hlas. Matrix Monolit Medúza Macbeth Metallica Machiavelli. Sandyho hra s „M“, jejíž instrukce ho vedly přímo k sametovému střapci a až do Imaginovy knihovny.

Sedla jsem si do patia, zabalená do přikrývky jako rekonvalescent v Kouzelném vrchu, načež jsem pocítila přicházet zvláštní bolest hlavy, která patrně souvisela s náhlou změnou tlaku. Šla jsem se do recepce zeptat, jestli náhodou nemají aspirin. Vtom mi došlo, že můj pokoj není v přízemí, jak jsem si myslela, ale o podlaží níž, blíž k pláži. Zapomněla jsem na to a při chůzi špatně osvětlenou chodbou jsem zazmatkovala. Když se mi nepodařilo najít schody k recepci, nechala jsem aspirin aspirinem a vrátila jsem se zpátky. Sáhla jsem pro klíč a našla kousek hustě omotané gázy asi tak o tloušťce gauloisky. Odmotala jsem z ní třetinu, napůl v očekávání, že najdu nějaký vzkaz, ale nebylo tam nic. Neměla jsem tušení, jak se mi dostala do kapsy, ale znovu jsem ji zavinula, strčila zpátky a vstoupila do pokoje. Zapnula jsem rádio a ozval se hlas Niny Simone zpívající I Put a Spell on You. Lachtani byli zticha, z dálky jsem slyšela vlny – zima na západním pobřeží. Padla jsem do postele a tvrdě usnula.

Tehdy v motelu Sen jsem si byla jistá, že se mi nezdálo nic, ale čím víc jsem o tom pak přemýšlela, docházelo mi, že to bylo jinak. Přesněji řečeno jsem bruslila po okraji snů. Stmívání se přestrojilo za noc, pak odhodilo masku coby úsvit a osvětlovalo cestu, po které jsem se ochotně vydala, od pouště k moři. Racci bědovali a krákorali a lachtani zatím spali, jenom jejich král, velký jako mrož, pozvedl hlavu a zařval na slunce. Scéna vyvolávala dojem, že jsou všichni pryč – pryč ve smyslu knih J. G. Ballarda.

Pláž pokrývaly obaly od sladkostí, stovky, možná tisíce obalů rozesetých po pláži jako pírka po přepeřujících se ptácích. Sehnula jsem se, abych vše pořádně prozkoumala, a sebrala jsem jich plnou hrst. Bonbóny značek Butterfingers, Peanut Chews, 3 Musketeers, Milky Ways a Baby Ruths. Všechny rozbalené, ale po čokoládě ani památky. Široko daleko nikdo nebyl, neviděla jsem ani žádné stopy na pobřeží, leželo tam jen přenosné rádio zčásti zasypané v písku. Zapomněla jsem si klíč, ale posuvné dveře byly odemčené. Když jsem se vrátila do pokoje, spatřila jsem, že stále spím, a tak jsem při otevřeném okně čekala, než se vzbudím.

Mé druhé já snilo dál i pod mým bedlivým dohledem. Narazila jsem na billboard s vybledlým oznámením, že se ten zvláštní jev s obaly od cukrovinek rozšířil až do San Diega na malý kus mně dobře známé pláže u rybářského mola na Ocean Beach. Šla jsem za stopami v písku, skrze nekonečné močály poseté opuštěnými věžáky proměnlivých tvarů. Z prasklin v betonu vyrůstaly náletové dřeviny s vysokými útlými kmeny a jejich větve, připomínajícími bílé paže, trčely z mrtvých staveb. Než jsem dorazila na pláž, vyšel už měsíc a jeho světlo propůjčovalo siluetu starému molu. Přišla jsem pozdě, všechny důkazy v podobě roztroušených obalů už mezitím někdo shrabal na hromady a zapálil, čímž vytvořil dlouhou řadu toxických, ale napohled přece krásných ohňů, v nichž se obaly kroutily jako umělé podzimní listí.

Sice okraj snu, ale jak živý okraj! Možná spíš zjevení, předzvěst budoucích věcí, jako ohromné hejno komárů, černá mračna, jejichž stín dopadá na cesty dětí, které vrávoravě jedou na kolech. Hranice skutečnosti se proměnily takovým způsobem, že se zdálo nezbytné znovu vytvořit jejich topografii. Byla k tomu potřeba trocha geometrického uvažování. Vzadu v zásuvce stolu leželo několik náplastí, vybledlá pohlednice, uhlíková tyčinka a složený list průklepáku – zdálo se, že mám neuvěřitelné štěstí. Přilepila jsem průklepák ke zdi a snažila se dobrat smyslu toho neskutečného prostoru, výsledkem byl ale jen torzovitý výkres, který se vyznačoval logikou dětské mapy k pokladu.

– Použij hlavu, hubovalo zrcadlo.

– Použij rozum, zněla rada nápisu.

Měla jsem kapsu plnou obalů od sladkostí. Vyrovnala jsem je na stůl vedle pohlednice s motivem panamské výstavy v San Diegu roku 1915, což mě přivedlo k myšlence, že bych se možná měla vydat do San Diega a prohlédnout si pláž sama. Během svého bezvýsledného analyzování jsem dostala pořádný hlad. Nedaleko jsem našla restauraci v retro stylu nazvanou U Lucy a objednala jsem si grilovaný sýr s rýží, borůvkový koláč a kávu. V boxu za mnou sedělo několik dětí, byly sotva náctileté. Jejich rozhovoru jsem nevěnovala pozornost, nechávala jsem se spíš unášet zvuky jejich hlasů, jako by vycházely z jukeboxu přidělaného ke stolu, který vám za minci zahraje vybranou píseň. Jukeboxové děti mluvily hlubokým hlasem, šumem, který se postupně přetvářel do slov.

– Ne, jsou to dvě slova, spojení dvou substantiv.

– Ani náhodou, jsou to dvě různý slova, žádný spojení.

– To je to samý.

– Ne, říkals spojení. Není to žádný spojení, jsou každý zvlášť.

– Jste paka, řekl nový hlas. Najednou bylo ticho. Ten hlas měl mezi nimi zjevně váhu, protože všichni hned zmlkli a poslouchali.

– Je to věc. Popis. Je to věc, vám říkám. Obal bonbónu je substantivum.

To si získalo moji pozornost. Náhoda? Šum zesílil, jako když se zvedne pára z kostky ledu. Sebrala jsem ze stolu účet a jakoby náhodou jsem se zastavila u jejich boxu. Čtveřice nevzrušeně agresivních chytrolínů.

Byli jsme pryč ve smyslu knih J. G. Ballarda

– Nazdar, nevíte něco o tomhle? řekla jsem a rozbalila před nimi jeden z obalů.

– Mají tam chybu. Má tam být Chews, ne Chewz.

– Víte, odkud to je?

– Možná z nějakýho čínskýho diskontu.

– Tak kdybyste o tom něco zaslechli, dejte mi vědět.

Zatímco si mě s rostoucím pobavením měřili, sebrala jsem podvržený obal od Peanut Chews. Chyby v nápisu jsem si předtím kupodivu nevšimla. Paní u pokladny zrovna otevírala ruličku se čtvrťáky a mně došlo, že jsem zapomněla nechat dýško, tak jsem se vrátila zpátky ke svému stolu.

– Mimochodem, prohodila jsem, když jsem se cestou zastavila u jejich boxu, obal bonbónu je každopádně substantivum.

Zvedli se a prodrali se kolem mě, aniž by si s dýškem dělali starosti. Všimla jsem si, že mají všichni modrý batoh se svislým žlutým pruhem. Ten, který vstal od stolu poslední, do mě zabodl pohled. Měl tmavé vlnité vlasy a trochu šilhal na pravé oko, podobně jako já.

Začal mi vibrovat telefon. Volal Lenny, chtěl mi říct, co je nového se Sandym, ale skutečně nového vlastně nevěděl nic. Z telefonu se ozývalo setrvalé mlčení, žádající si trpělivost i modlitbu. Ocitla jsem se v second handu, kde jsem si spontánně koupila staré batikované tričko Grateful Dead s tváří Jerryho Garcii. Vzadu byly dvě knihovničky se štosy čísel National Geographic, knihami Stephena Kinga, videohrami a s náhodným výběrem cédéček. Našla jsem několik starých čísel časopisu Biblical Archeology Review a očtenou Aurelii Gérarda de Nerval v paperbackovém vydání. Až na tričko s Jerrym to bylo všechno levné, ale výraz jeho usmívající se tváře, zavánějící chemickou láskou, za to stál.

Když jsem se vrátila do pokoje, s překvapením jsem zjistila, že někdo sundal můj výkres ze stěny a sroloval ho. Tričko s Jerrym jsem položila na polštář, svalila se do křesla a otevřela Aurélii, ale stěží jsem se dostala přes první podmanivou větu. Sny jsou náš druhý život. Krátce jsem si zdřímla a na okamžik se ocitla ve snu o revoluci, totiž té francouzské, s mladými lidmi ve volných košilích a kožených jezdeckých kalhotách. Jejich lídr je řemeny připoutaný k mostu. Jeden z jeho stoupenců k němu přistoupí s loučí, drží ji zpříma, plamen šlehá na těsně uvázané řemeny. Vůdce je osvobozen, zápěstí má černá a opuchlá. Zavolá svého koně a pak mi sdělí, že založil kapelu a nazval ji Třpytivé substantivum.

– Proč třpytivé? říkám. Jiskřivé zní líp.

– No jo, jenže to už má v názvu skoro každý.

– A co prostě jenom Substantivum?

– Substantivum. To se mi líbí. Bude to tedy Substantivum.

Vyhoupne se na svou strakatou appaloosu a svraští obličej, když se mu opratě obtočí kolem bolavých zápěstí.

– Něco si na to dej, řeknu.

Má tmavé vlnité vlasy a šilhá na jedno oko. Přikývne a rozjede se se svou kapelou ke vzdáleným pampám, kde se zastaví, aby nabral vodu u pramene, v jehož proudu se podvržené obaly od sladkostí obracejí jako malé pestrobarevné rybky.

V tu ránu jsem se vzbudila a podívala se na hodinky, bylo sotva pár minut pryč. Roztěkaně jsem vzala do ruky jeden z časopisů o biblické archeologii. Vždycky mě bavilo je číst, jako by v nich pokračovaly sešity s detektivkami, při každém otočení stránky se někde mohl objevit aramejský zlomek nebo stopy po pozůstatcích Noemovy archy. Obálka působila velmi lákavě: Smrt u Mrtvého moře! Narazili krále Saula na bejtšeʼanskou zeď? Když jsem zapátrala v paměti, slyšela jsem zvučnou mantru žen oslavujících své muže, kteří se vrátili z války. Saul jich pobil na tisíc, David desetkrát jich pobil víc. Zkusmo jsem otevřela zásuvku, jestli v ní nenajdu bibli od Gedeonů. Byla tam, ale španělská. Vtom jsem si vzpomněla, že Saul poté, co ho zranil nepřátelský šíp, sám padl na svůj meč, aby se uchránil před posměchem a mučením ze strany Filištínů.

Očima jsem zapátrala po pokoji, jestli nenarazím na nějaké další rozptýlení, a pak jsem vzala pokrývku a vrátila se do patia, kde jsem několik minut zkoumala obal od Peanut Chewz, ale bezvýsledně. Měla jsem nejasný pocit, že se něco přihodí. Bála jsem se, že to bude něco hrozivého a přijde to jako z čistého nebe, anebo ještě hůř – že se nestane něco, co se stát má. Při pomyšlení na Sandyho jsem se otřásla.

Minuly hodiny. Vyrazila jsem na procházku, obešla jsem z jedné strany hotel a cestou narazila na plaketu, která upomínala na Jacka O’Neilla, slavného surfaře a vynálezce nového druhu neoprenu. Pokusila jsem se vybavit si surfaře ze staré série filmů Slečna škvrně. Nosil Troy Donahue neopren? Co Moondoggie? A surfovali vůbec?

Dávala jsem si pozor, abych se pohledem vyhnula motelovému nápisu, když se najednou zvedl vítr, palmy se v něm ohýbaly a houpaly a já náhle čelila novému útoku nadutosti.

– Něco pěkného se nám zdá, není-liž pravda?

– Ale vůbec ne, trvala jsem na svém. Žádné sny. Žádné. Všechno je jako dřív, nestalo se vůbec nic.

Nato nápis dočista ožil a začal mě zasypávat narážkami, návodnými otázkami, zaměstnávat mou hlavu starými telefonními čísly a zkoušet mě z pořadí písní na deskách, třeba která píseň je před White Rabbit nebo mezi Queen Jane Approximately a Just Like Tom Thumb’s Blues. A která to vlastně je? Už vím, Ballad of a Thin Man. Ne, počkat, tak to přece vůbec není. Ale při vzpomínce na ni mi v hlavě začal dokola hrát refrén: něco se děje, ale ty nevíš, co to je. Nejspíš zase nějaká provokace. Kdovíjak se stalo, že ten zatracený nápis o mně ví úplně všechno, co se mi honí hlavou, co mám po kapsách včetně těch obalů, ví o mém stříbrném dolaru z roku 1922, o červeném úlomku z Ayersovy skály, který jsem ještě nenašla, na pěšině v Uluru, na kterou jsem ještě nevstoupila.

– Kdy odjíždíš? Víš přece, že ten let je pořádně dlouhý.

– Kam bych měla jet? Nikam se nechystám, odvětila jsem domýšlivě a snažila se skrýt myšlenky na budoucí cestu, jenže ten ohromný monolit se z moře mého mentálního prostoru vynořil jako ponorka s opilým kapitánem.

– Samozřejmě že se chystáš! Vidím to! Je to jak černé na bílém!

Červený prach je všude. Stačí jenom číst znamení.

Ayersova skála, Uluru

– Co o tom ty můžeš vědět? naléhala jsem, celá rozčilená.

– Nezdravý rozum, řekl nápis. A prosím tě: Uluru, to je přece snová metropole světa! Samozřejmě že tam pojedeš!

Kolem prošla zamilovaná dvojice, a v tu chvíli byl nápis prostě nápisem, němým a nedotknutelným. Stála jsem před ním a vyhodnocovala situaci. Se sny je potíž v tom, přemýšlela jsem, že se člověk kolikrát nechá pohltit tajemstvím, které vlastně žádné tajemství není, a navozuje si absurdní obrazy a rozpravy, které nevedou k jedinému na skutečnosti založenému závěru. Až příliš to připomínalo zašmodrchané škádlení Alenky s Kloboučníkem.

Na druhou stranu, nápis nějak přišel na mou až příliš skutečnou touhu po cestě do australské pustiny a na Ayersovu skálu. Sam Shepard často mluvil o své jediné výpravě na Uluru a o tom, že bychom tam jednou mohli jet spolu a strávit nějaký čas v okolním kraji, projet vnitrozemí a okraje spinifexem pokrytých plání. Jenže Samovi zjistili ALS, a zatímco čelil přibývajícím tělesným obtížím, všechny naše jemně utkané plány se začaly zase rozplétat. Přemýšlela jsem, jestli mi ústy toho nápisu nechce osud naznačit, že onen velký rudý monolit možná ještě spatřím sama, a Sama při tom vezmu samozřejmě s sebou, jako součást nějakého dosud nezmapovaného zákoutí mého já.

Bylo načase obstarat si něco k jídlu. Vyhnula jsem se rušnému molu a bezcílně se vydala ulicemi. Zastavila jsem před Las Palmas taco barem. Zvláštní, i když jsem tam nikdy nebyla, to místo mi připadalo povědomé. Usadila jsem se vzadu a objednala si rybí tacos s černými fazolemi. Káva v sobě měla něco z říznosti aztécké horké čokolády. Přesně jak to má Sandy rád. Co když je právě tohle to jeho tajné místo? Vypadá to, že moje na první pohled náhodné kroky něco vede. Dala jsem si druhý šálek, vypila ho pomalu, a zdálo se mi při tom, že mě k okolí motelu Sen něco iracionálního táhne. Nejlepší bude odsud co nejdřív zmizet, říkala jsem si, nebo skončím jako ten voják v Kouzelném vrchu, který vystoupí na pahorek, ale zpátky se už nevrátí. Zavřela jsem oči, představovala jsem si svůj pokoj a spatřila posuvné dveře, jak se otevírají do burácejících vln zakrytých nízkou zdí, obyčejnou betonovou zdí, možná nabílenou, pokud ovšem nemůže být beton bílý sám o sobě.

– Může mít jakoukoli barvu, propánakrále. Jde o pigment. Pigment!

Copak mi byl ten zatracený nápis celou dobu v patách, až sem do Front Street?

– Pygmej, říkáš? řekla jsem šeptem a rozhlédla se okolo. To je zvláštní, žádného jsem si tu nevšimla. Ledaže by to byl nějaký vzácný, obzvlášť drobný druh, tak drobný, že ani nedosáhne na stůl.

– Žádný tak malý druh neexistuje. A neříkám Pygmej, ale PIGMENT.

O další pokračování té výměny jsem nestála, a tak jsem polkla poslední lok kávy, zaplatila a pospíchala zpátky. Těch pár slov, co jsem pro nápis měla, jsem mu chtěla říct osobně.

– Vypadáš trochu rozčileně, řekla jsem a cítila, jak získávám převahu.

Nápis si odfrknul.

– A taky jsi nějaký pobledlý. Možná by ti trocha pigmentu taky přišla k duhu, co třeba kapka nebeské modři, aby poopravila tu tvou chudinku hvězdičku?

– Tsss. O pigmentech bych ti mohl udělat přednášku, zapípal nápis. Například o tajné barvě vody a o tom, odkud se bere její pigment: z hloubky mnoha mil pod zemí, kde žádná voda není.

Zjevně jsem se dotkla citlivého místa, protože se mě najednou zmocnil silný vír větru a začal se mnou točit dokola. Ozval se hrom a země se otevřela. Padla jsem na kolena a pod sebou jsem spatřila bludiště dutin, ve kterých se skrývaly haldy drahého kamení, pozlacených cetek a pergamenových svitků. Byl to ten úžasný podzemní svět, jak jsem si ho představovala jako dítě, plný skřítků, trpaslíků a Ali Babových jeskyní. Zaplavilo mě štěstí, že to všechno opravdu existuje. Ten pocit ale brzy vystřídala lítost. Neústupný mrak se přenesl přes slunce, vzduch se ochladil a po chvíli bylo vše jako předtím. Stála jsem před svým silným soupeřem a čekala, že dostanu co proto.

– Existuje mnoho pravd a mnoho světů, řekl nápis vážným tónem.

– Ano, řekla jsem trochu zahanbeně. A měl jsi pravdu. Zdály se mi tu sny, spousty, a byly něčím mnohem víc než běžné sny. Jako by pocházely z prvopočátků vědomí. Ano, měla jsem sny.

Nápis zcela umlkl. Palmy se zase napřímily a celý kopec obklopilo krásné ticho.

Když jsem seděla pod velkými písmeny káva, potkala jsem pár, který byl na cestě do San Diega. Brala jsem to jako příznivé znamení. Cesta trvá osm hodin a za pětaosmdesát dolarů jsem se mohla přidat. Domluvili jsme si sraz na ráno. Měli podmínku, že v autě bude ticho. Aniž bych o tom dvakrát přemýšlela, souhlasila jsem.

I když bylo ten večer chladno, šla jsem se projít po santacruzském molu, které je půl míle dlouhé a je to největší dřevěné molo v Americe. Dřív, ještě během zlaté horečky, se na něm nakládaly brambory ze San Franciska pro horníky v pohoří Sierra Nevada. Jindy na molu bývá živo, ale teď bys tu sotva narazil na živou duši, žádná letadla nad hlavou nebo lodě v dohledu, slyšet bylo jen hekání a sípání podřimujících lachtanů.

Zavolala jsem Lennymu, že se ještě chvíli nevrátím. S těžkým srdcem jsme mluvili o Sandym. Známe se všichni už tak dlouho. Potkali jsme se v roce 1971 po mém prvním autorském čtení básní, Lenny mě tehdy doprovázel na kytaru. Sandy Pearlman seděl s překříženýma nohama na podlaze kostela sv. Marka, na sobě měl kožené oblečení ve stylu Jima Morrisona. Už tehdy jsem znala jeho Výňatky z dějin Los Angeles, jednu z nejlepších knih, kterou kdo o rockové hudbě napsal. Po vystoupení mi řekl, že bych měla mít vlastní kapelu, ale já se jen zasmála a řekla mu, že už mám slušnou práci v knihkupectví. Pak zmínil příběh o Kerberovi, Hádovu psu, a poradil mi, ať se ponořím do jeho historie.

– Nejenom do historie toho psa, ale celé myšlenky, která za příběhem stojí, řekl a zablýskal těmi svými neobyčejně bílými zuby.

Připadal mi arogantní, i když vlastně v takovém příjemném smyslu, a jeho nápad, že se mám postavit do čela kapely, zněl sice trochu nereálně, ale upoutal mě. V té době jsem chodila se Samem Shepardem a pověděla jsem mu o tom, co mi Sandy navrhl. Sam se na mě jen podíval a řekl, že můžu dělat cokoli. Byli jsme tehdy všichni mladí a s takovou představou jsme žili: že můžeme dělat cokoli.

Sandy teď leží v bezvědomí na jednotce intenzivní péče v Marin County. Sam se potýká s pozdními fázemi svého onemocnění. Cítila jsem, jak mě kosmické síly táhnou několika směry, a říkala jsem si, jestli tu třeba není nějaké zvláštní silové pole, které chrání ještě nějaké další pole, jehož střed tvoří malý sad stromů, které jsou obtěžkané plody s neproniknutelným jádrem.

Ráno jsem se na ulici setkala s těmi dvěma. Byli tedy leccos, ale rozhodně ne přátelští. Kafe jsem musela vylít k obrubníku, abych jim ho snad v autě nerozlila, a úplný vrchol byl, když jsem jim musela zaplatit předem, aby mě vůbec pustili do auta. Na podlaze se povalovaly nádoby od repelentu na komáry a plastové dózy s tlejícími zbytky jídla a sedačky vypadaly, jako by je někdo rozpáral pilkovým nožem. Hlavou mi proběhlo několik scén z krimi filmů. Ale zase muzika, kterou pouštěli, byla skvělá, tyhle věci jsem často neslyšela spoustu let. Když začala hrát Butterfly od Charlieho Gracieho, už jsem si nemohla pomoct.

– To je teda playlist! vyhrkla jsem.

K mému překvapení okamžitě stočili auto ke krajnici a zastavili.

Chlap vyšel ven, otevřel dveře na mojí straně a kývnul na mě.

– Řeklo se, že bude ticho. To je základní pravidlo.

– Prosím, dejte mi ještě jednu šanci, řekla jsem.

Jen neochotně se vrátil za volant, nastartoval a jeli jsme dál. Chtěla jsem se zeptat, jestli je dovolené si při hudbě zpívat nebo nahlas vydechnout, když začne hrát něco vážně skvělého, i když to bylo vlastně zatím všechno, od muziky vyloženě taneční až po mysticky obskurní. Oh Donna. Summertime. Greetings (This Is Uncle Sam). My Hero. Endless Sleep. Říkala jsem si, jestli nejsou z Filadelfie, města oldies, byl to přesně ten typ hudby. Setrvávala jsem v povinném mlčení, zpívala si v duchu a hudba mě unášela do dětství, k dětskému tancování a k chlapci, kterému se říkalo Butchy Magic, blonďatému Italovi z jižní Filadelfie, který málo mluvil, ale zato s sebou nosil zavírací nůž. Letěla jsem krajinou domácích úkolů a snů až do tiché komůrky, kde mladé srdce skrývá své neopětované city.

Když jsme zastavili pro benzín, vzala jsem si věci a šla na toaletu, umyla jsem si obličej, vyčistila zuby, opatřila kávu v kelímku a zpátky jsem přišla právě včas, abych viděla, jak moje auto mizí do dáli zapomenutého rhythm-and-blues. Co to má k čertu být? No nic. My Hero, zvolala jsem. To bylo skvělý! Kdo si ještě dneska pouští Endless Sleep nebo Greetings (This is Uncle Sam)? Stála jsem tam a vyvolávala celý katalog báječných písní, které jsem si v tichosti vychutnávala.

Přistoupil ke mně muž z ostrahy.

– Je všechno v pořádku, paní?

– Ano, promiňte. Jen mi právě ujel odvoz do San Diega.

– Hm. Moje snacha se tam zrovna chystá. Když se s ní složíte na benzín, určitě vás vezme s sebou.

Jmenovala se Cammy a řídila Lexus. Seděla jsem na předním sedadle. To zadní bylo zaplněné krabicemi s nápisem Nakládaná zelenina, na několika dalších stálo Avon.

– Celý kufr je plný zavařovacích sklenic, řekla. Jsou pro kamarádku, která má bio restauraci. Nakládám pro ni všechno možné, cibule, rajčata, okurky nebo baby kukuřice, a ona to prodává. A pak mám taky dobrou objednávku na čalamády pro jedno místo, které se specializuje na labužnické hot dogy.

Cammy řídila rychle, což mi vyhovovalo. Taky toho dost namluvila, u toho ladila rádio, pak najednou přešla do jiného, odosobněného hlasu a začala nový rozhovor. V uších měla sluchátka a nechávala si nabít druhý telefon. Cammy nepřestávala mluvit. Položila třeba otázku a vzápětí si na ni sama odpověděla. Stěží jsem se dostala ke slovu. Zase jsem mlčela, ale byl to jiný druh mlčení. Konečně jsem se jí zeptala, jestli neslyšela něco o obalech od sladkostí, které se povalují po pláži u mola na Ocean Beach.

– Fakticky? Tak to je teda hodně divný, to samý se stalo na Redondo Beach, i když ne na pláži, ale vzadu v plynárně. Stovky, možná i tisíce papírků. Šílený, co?

– To teda jo, odpověděla jsem. I když mně to šílené nepřipadalo, spíš promyšlené.

– Slyšela jsi o těch ztracených dětech?

– Ne, řekla jsem.

Zazvonil telefon a Cammy do něj vyhrkla údaje k nějaké objednávce, která bezpochyby souvisela s jejím zavařovačkovým impériem. – Vůbec se celý svět zbláznil, pokračovala. Minulé jaro jsem byla v Queens, sestra tam pěstuje azalky. Začaly kvést o několik týdnů dřív než jindy, pak najednou přišel mráz a všechny pomřely. Jako když o tom dopředu tušíš, můžeš dát přes rostliny pytlovinu, ale tohle se prostě stalo přes noc. Když viděla všechny ty mrtvé květiny, byla z toho úplně zdrcená. A veverky v Central Parku – o nich jsi slyšela? Bylo tak teplo, že se ze zimního spánku probudily dřív a byly úplně zmatené, a když pak přišel duben, najednou začalo sněžit. Co v dubnu, o Velikonocích. Sníh na Velikonoce! O deset dní později je našli sběrači odpadků – stovky veverek, maminek a jejich mláďat, všechny zmrzlé. Je to na hlavu, ti říkám. Svět se úplně zcvoknul. Cammy mě vysadila na Newport Avenue nedaleko mola na Ocean Beach, dala jsem jí padesát dolarů, mrkla na mě a odjela.

Zamluvila jsem si pokoj ve starém hotelu San Vicente, na němž se během posledních desetiletí nezměnilo kromě názvu vůbec nic. Potěšilo mě, že jsem dostala zase stejný pokoj v druhém podlaží. Kdysi jsem si představovala, že v tom pokoji bydlím a potají píšu detektivky. Otevřela jsem okno a vyhlédla ven na to dlouhé rybářské molo a jeho jedinou kavárnu. Ten pohled mě naplnil bolestí vítané nostalgie. Trochu foukal vítr a zdálo se, že šumění vln jen zesiluje volání nějakého jiného místa, volání spíš surreálné než reálné.

Vymáchala jsem špinavé oblečení v umyvadle, pověsila ho ve sprše, aby uschlo, a pak jsem vzala bundu, pletenou čepici a namířila jsem si to na pláž. Jak jsem se tak ochomýtala kolem, vzpomněla jsem si, že mi Cammy nedopověděla příběh o ztracených dětech. V každém případě tu po nějakých závějích obalů nebylo ani památky, nevšimla jsem si ničeho zvláštního. Vydala jsem se přes molo k WOW Café. V dálce jsem spatřila pelikána, uhnízděného na přístavní zdi, kde bylo napsáno café velkými modrými písmeny. Další pohled, při kterém mě zasáhl ten příjemný pocit něčeho důvěrně známého. Lidé, kteří tam vaří kávu, jsou ve spojení s Bohem. Jejich káva není odnikud, zrnka nejsou z Kony, z Kostariky nebo z arabských polí. Je to prostě káva.

WOW Café, Ocean Beach

Ve WOW bylo nečekaně plno, a tak jsem si sedla ke společnému stolu s několika dalšími lidmi, mezi nimiž vyčnívali dva muži, kteří se představili jako Jesús a Ernest, a plakátová blondýna, která zůstala v anonymitě. Jesús byl ze Santiaga. Ernestem si nejsem jistá, snad to byl Mexičan, ale možná taky Rus. Jeho oči se proměňovaly jako ty prstýnky, co mění barvu podle nálady, od úplně šedé po čokoládovou. Zaposlouchala jsem se do jejich rozhovoru, který se točil kolem nedávné šňůry odporných zločinů, ale po chvíli jsem z několika signálů poznala, že ve skutečnosti diskutují o tom, jestli byly sonomské vraždy ve Zločinech, jedné z částí veledíla Roberta Bolaña 2666, smyšlené, anebo podle skutečnosti. Po chvíli na mě v očekávání pohlédli, koneckonců jsem je poslouchala už několik minut. Knihu jsem četla opakovaně, a tak jsem odpověděla, že vraždy se nejspíš opravdu staly a že dívky v románu byly zachycené spíš symbolicky, než aby to byly věrné obrazy skutečných dívek. Zmínila jsem také, že Bolañovi se prý od bývalého detektiva podařilo získat spis nevyřešených případů vražd několika sonomských dívek.

– Jo, to jsem taky slyšel, řekl Ernest, i když těžko říct, jestli ten kolující příběh o policejním detektivovi je skutečný, nebo jestli vznikl proto, aby dodal románové policejní zprávě na přesvědčivosti.

– Možná byly popsané přesně podle policejní zprávy, ale mají změněná jména, řekl Jesús.

– Dobře, řekněme, že byly skutečné. Dělá z nich pak to, že je Bolaño vložil do románu, románovou fikci? obrátil se na mě Ernest a zíral na mě těma svýma chameleonskýma očima.

Odpověď jsem měla na rtech, ale neřekla jsem nic. Přemýšlela jsem, co se asi stane s postavami knih, jejichž osudy nechají umírající autoři viset ve vzduchu. Diskuse vyústila do ztracena a já jsem si objednala rybí polévku a sušenky. Na zadní straně jídelního lístku byla popsaná historie kavárny. WOW znamenalo walking on water, chůze po vodě. Pomyslela jsem na zázraky a na Sandyho, ležícího bez života. Proč jsem odjela? Chtěla jsem zůstat poblíž nemocnice, bdít u něj a přimlouvat se za zázrak, ale neudělala jsem to, snad ve strachu z těch antiseptických chodeb a neviditelných bakteriálních zón, které v člověku probudí jeho vlastní sebezáchovný instinkt a vyvolají neodbytnou potřebu uprchnout někam pryč.

Rozhovor Jesúse a Ernesta už zase nabral na obrátkách, mluvili jeden přes druhého, občas přepnuli do španělštiny a já jsem propásla okamžik, kdy se diskuse stočila k úvodní části 2666, nazvané Kritici. Konkrétně se soustředili na sny kritiků. Jeden byl o nekonečném, zlověstném plaveckém bazénu a druhý o živé vodní ploše.

– Aby se spisovatel dostal k obsahu snů svých postav, musí je opravdu dobře znát, řekl Ernest.

– Kdo vytváří sny? zeptal se Jesús.

– No, kdo jiný, když ne autor?

– Vytváří ale autor sny svých postav, nebo je sám médiem těchto snů?

– Všechno je to o průhlednosti. Když jeho postavy spí, autor jim vidí skrz lebku do hlavy. Jako by byla z křišťálu.

Blondýna se přestala dloubat v salátu coleslaw a z kabelky vytáhla balíček cigaret. Vypadaly cizokrajně, bílý balíček s červeným potiskem Philip Morris. Položila balíček vedle svého véčkového telefonu. – Ještě působivější ale je, jak neortodoxně rozmisťuje textové předěly, řekla a zhluboka potáhla z cigarety. Napíše Ta voda byla živá, a nato vloží předěl. Čtenář zůstává opuštěný uprostřed dlouhého, nekonečného a potemnělého bazénu, aniž by měl třeba jen nafukovací kruh.

Překvapeně jsme na ni pohlédli. Najednou se zdálo, že o věci ví daleko víc než my ostatní. Přešel mě hlad. Co za člověka začne mluvit o textových předělech a ukončí tím rozhovor?

Nadešla ta správná chvíle vyrazit na chvíli na vzduch. Šla jsem na konec mola a představovala si Sandyho v baseballové čapce, jak přijíždí na parkoviště v bílé dodávce, která ve svém majiteli prozrazovala intelektuálního sběratele, byla naložená knihami, spisy, součástkami do zesilovačů a starými počítači. V mládí měl sporťáka, jezdili jsme v něm přes Central Park, zastavili jsme se na jídlo v Papaya King a někdy jsme jeli přes celý Manhattan až k nábřeží. Časem ho vyměnil za tuhle bílou dodávku a v devadesátkách, po koncertě v Portlandu, jsme jeli do Ashlandu na moderní podání Coriolana na Oregonském shakespearovském festivalu. Sandy Shakespeara miloval, nejvíc Sen noci svatojánské. Fascinovala ho představa, že se lidé proměňují v osly. K tomu jsem mu řekla, že Carlo Collodi udělal v Pinocchiovi podvržené osly ze zlobivých chlapců. To možná, jenže Bard s tím přišel první, reagoval vítězně.

Nějakou dobu jsme plánovali udělat operu, která měla být založená na Médei. Nebyla by to klasická opera se zkušenými profesionálními pěvci, ale přece jen opera. Chtěl, abych hrála Médeu. Říkala jsem, že jsem na takovou roli stará, ale podle Sandyho měla být Médea především silná a působivá, a já prý jsem víc než schopná čelit pohledu jejího rozbitého zrcadla.

– Střepy lásky, Patti, řekl by. Střepy lásky.

Jednou jsme hledali místo, kde bychom si dali cheesecake, a vedli jsme při tom nekonečné rozhovory o podobných věcech. Naše Médea. Říkám si, jestli by ji skutečně napsal. I když možná jsme to už svým způsobem udělali, tehdy v jeho dodávce, když nám nad hlavou přelétávaly hvězdy.

Když jsem se vrátila, u stolu bylo vše při starém, jen hovor se kdovíjak stočil k psím dostihům. Bývalý snoubenec blondýny byl majitelem ne jednoho, ale dokonce tří šampionů St. Petersburgu.

– V Rusku pořádají psí dostihy?

– V St. Petersburgu na Floridě, prokristapána.

– Měli bychom tam jet. Z Burbanku jezdí do Tampy autobusy Greyhound.

– Jo, s aspoň třemi přestupy. Ale slyšela jsem, že to postupně všechno zavírají. Pro psy je to špatná zpráva – celá smečka chrtích borců přijde o práci.

– Dostihoví psi nezaměstnanost neznají.

– Dají je všechny zabít.

Papírovým ubrouskem si přejela víčka, aby z nich sňala lepidlo svých příliš dlouhých řas.

– Ty bys někoho dovedla zabít těmi svými řasami.

Blondýna zničehonic vstala. Byla přece jen číslo, tahle chytračka s křivkami Jayne Mansfieldové.

Jesús s blondýnou se vytratili. Ernest vzal ubrousek, do kterého byly zabalené řasy, a strčil si ho do kapsy. Zdálo se, že chce něco říct. Seděl tam ještě několik minut a roztáčel na stole deseticent, pak se prostě zvedl a odešel. Měla jsem zvláštní pocit, že ho odněkud znám, ale nedokázala jsem si ho zařadit. Zůstala jsem tam sedět, pohroužená v myšlenkách, dokud nezapadlo slunce. Čas vyrazit, WOW nikdy nebyla noční kavárna.

Ranní světlo přetínalo tenký přehoz. Na okamžik se mi zdálo, že jsem zpátky v motelu Sen. Měla jsem hlad, a tak jsem seběhla schody, na pláži minula několik hrajících si dětí a přešla celé molo zpátky do WOW. Dala jsem si smažená vejce s fazolemi a už jsem pila druhý šálek kávy, ponořená do Policie pomo pije, detektivky s Martinem Beckem. Do kavárny tiše vstoupil Ernest a posadil se naproti mně.

– Noční autobus je lepší, řekl.

– To jo, odpověděla jsem, překvapená, že ho vidím, jenže ten už jsem četla dvakrát.

Chvíli jsme tam seděli a povídali si. Podivila jsem se, s jakou lehkostí spolu dokážeme přecházet od jednoho obskurního tématu k jinému, od švédských autorů detektivek k extrémnímu počasí.

– Co si myslíš o tomhle?

Zažloutlý výstřižek z novin z roku 2006. Hurikán Ernesto probouzí mrtvé. Na fotografii bylo několik převrácených náhrobních kamenů.

– To bylo ve Virginii, ne?

– Stalo se to na ostrově u virginského pobřeží. Jmenoval se jako já.

– Ten ostrov?

– Ne, ten hurikán.

Pečlivě složil vystřižený článek a vsunul ho do obnošené peněženky z hadí kůže, když vtom z ní vypadla malá černobílá fotografie. V té rychlosti jsem si všimla ženy v tmavých, květovaných šatech s malým chlapcem. Chtěla jsem se ho na ně zeptat, ale najednou mi to připadalo nepatřičné. Místo toho jsem mu řekla o snu, který jsem měla v Santa Cruz, o nesprávně zbarvených obalech od sladkostí, o ohních při zapadajícím slunci a o vše obepínajícím pocitu podivného chemického klidu.

– Některé sny vůbec nejsou sny, ale jen fyzická skutečnost viděná z jiné perspektivy.

– Jak tomu mám rozumět? zeptala jsem se.

–Ve snech, vysvětloval Ernest, mají rovnice docela jiná řešení, prádlo tuhne ve větru a naše mrtvé matky se nám zjevují a jsou k nám obrácené zády.

Jenom jsem na něj hleděla a přemýšlela, koho mi to připomíná. – Podívej, pokračoval ztišeným hlasem, to s ohni se ještě nestalo.

Spatříš je později na pláži, hned po západu slunce.

Nebe bylo zatažené, nasáklé jakýmsi nevysvětlitelným světlem. Zkoušela jsem spočítat přesný čas, kdy má zapadnout slunce. Kdybych neměla vybitý telefon, nejspíš bych to hledala tam. Cestou zpátky jsem si sundala boty a zbytek cesty šla chladnou vodou bosa. Jako neplavec se dál nepouštím. Myslela jsem na Sandyho. Myslela jsem na Roberta Bolaña, kterému bylo jen padesát, když zemřel v nemocnici, místo aby poslední chvíle strávil v jeskyni skalnatého útesu nebo v posteli svého berlínského bytu.

V očekávání hodinky, kterou Ernest určil, jsem se držela poblíž. Po celou dobu, kdy slunce putovalo po oblouku své odpolední dráhy, jsem seděla u malého bílého karetního stolku u okna a psala. V zápisníku byla založená fotka mé dcery. Usmívala se, a přesto se zdálo, že má na krajíčku. Psala jsem o znameních, cizích lidech, ale o svých dětech nic, i když jsou všudypřítomné. Slunce dosáhlo zenitu. Cítila jsem, jak se nořím do toho klidu, poddávám se mu.

S trhnutím jsem se probudila. Nemohla jsem uvěřit, že jsem znovu usnula, navíc u karetního stolku. Rychle jsem postavila žehlicí prkno, cestovní se žlutým voskovaným potahem, setřepala písek z mokrých nohavic a vyžehlila je, potom jsem seběhla schody a vydala se na pláž. Slunce už zapadlo, ale něco mi říkalo, že tam Ernest pořád bude. Možná jsem ale spala déle, než jsem si myslela, protože jsem zjevně o všechno podstatné přišla, nikdo tam nebyl, jenom řada malých doutnajících ohňů. Na okamžik mě přepadla slabost, jako bych se nadýchala kouře mrtvých.

Najednou se objevili dva muži z ochranky a nařkli mě z toho, že tu nezákonně rozdělávám ohně. Uvědomila jsem si, že místo abych odpověděla na jejich otázky, jenom mumlám. Kdovíproč jsem si nemohla vzpomenout, proč tam jsem, nejenom u ohňů, ale na pláži vůbec. Proklestila jsem si cestu mlhou. Sandy byl v nemocnici. Chystali jsme se do motelu Sen, kde jsme chtěli napsat část naší Médei, pasáž, kdy upadne do transu a přenese se do budoucnosti, oděná do černého kaftanu se šňůrami obrovitých jantarových korálků, na kterých jsou vyřezané hlavy posvátných ptáků.

– Je to opera, říkala jsem jim, Médea si sundá sandály a projde skrz doutnající zbytky ohňů, jeden po druhém přes ně projde, aniž by na sobě dala cokoli znát.

Zdáli se být stejně zmatení jako já. Moc velký dojem jsem na ně neudělala, ale na nic lepšího jsem se nezmohla. Dali mi varování, poučili mě o řádu, který na pláži platí, a o postizích za jeho porušení. Spěchala jsem zpět k sobě do pokoje a dávala si při tom pozor, abych se neohlížela. To Ernest mi řekl o těch ohních, o shromáždění při západu slunce. Věděla jsem to. Proč jenom jsem se neozvala? Začala jsem si myslet, že vymyslel jakýsi verbální spouštěč, který dočasně zavírá portál. Portál k němu, tedy. Dobrá věcička, říkala jsem si, ale taky docela zrádná, když se dostane do špatných rukou. Přemýšlela jsem, co by s ní takové špatné ruce mohly provádět, ale znělo to celé velmi nepravděpodobně. Už zase sníš, říkala jsem si při pohledu na dlouhé molo, ozářené měsíčním světlem. Ve stejnou chvíli se mi před očima mihnul onen nápis na kopci, zakrytý moskytiérou.

Ráno. První světlo, blednoucí měsíc byl stále trochu vidět. I zbytek mého oblečení už byl suchý, a tak jsem ho složila a nato jsem si sedla k oknu a dočetla Policie pomo pije. Ke konci příběhu se ve stockholmském hotelu vyspí vdova po policistovi, kterého zabili v Nočním autobuse, s detektivem Martin Beckem, což jsem tedy nečekala. Na druhé straně ulice se racci perou o zbytek sendviče. Po nějakých ohních není na pláži ani stopa.

Mohla bych tam nějaký čas žít

Když jsem se vrátila do WOW, rozhodla jsem se celou tu věc s ohni dostat z hlavy a objednala jsem si kávu a skořicový toast. Kavárna byla skoro prázdná a já měla příjemný pocit, jako by byla celá moje. Kéž bych tam mohla nějaký čas žít, ve WOW, v místnosti vzadu, kde není nic, jenom prosté lehátko, stůl, na kterém se dá psát, stará lednice a stropní větrák. Každé ráno bych si v plechové konvici uvařila kávu, ukuchtila trochu fazolí s vejci a četla bych si v místních novinách o tom, co se děje. Prostě bych si vymezila své území. Žádná pravidla. Žádné změny. Jenže všechno, každá věc se jednou změní. Tak to na světě funguje. Cyklus smrti a vzkříšení, který ale ne vždycky probíhá tak, jak si to představujeme. Je třeba možné, že budeme po vzkříšení vypadat docela jinak a na sobě budeme mít něco, v čem by nás smrt nikdy nezastihla.

Vyhlédla jsem z díry, kterou jsem propalovala svými smysly, a spatřila Ernesta v rozhovoru s viditelně rozrušeným Jesúsem. Ernest položil svému příteli ruku na rameno, Jesús se uklidnil, pokřižoval se a zmizel. Ernest si přisedl a pověděl mi, co se stalo. Jesús s blondýnou míří do centra Los Angeles na autobusové nádraží, odtamtud pojedou dva dny a devatenáct hodin do Miami, kde si půjčí auto na cestu do St. Petersburgu.

– Jesús nevypadal ve své kůži.

– Muriel má komplikovanou minulost. Takže blondýna má jméno.

– Vrátil jsi jí ty řasy? zeptala jsem se.

– Z nebe se snesl racek a sebral je, nejspíš už jsou součástí jeho hnízda.

Autobusové nádraží společnosti

Greyhound, Burbank

Uhnula jsem jeho pohledu, nechtěla jsem ho přistihnout při lži. Svým vnitřním okem jsem je viděla zcela jasně a bez sebemenší námahy, jak zabalené do stále stejného ubrousku leží na starém stole pod obrazem majáku, který je pohlcený v neuměle namalované mlze. Všimla jsem si knihy, kterou položil na stůl: Pascalův aritmetický trojúhelník.

– Tohle ty čteš?

– Takové knihy se nečtou, vstřebávají se.

Připadalo mi to úplně logické a byla jsem si jistá, že má nachystanou celou řádku témat, kterými by mě odvedl od rozhovoru o ohních, já jsem ale spontánně obrátila rozhovor svým vlastním směrem.

– Před pár lety jsem byla v Blanes.

Zmateně na mě pohlédl, zjevně nechápal, kam tím mířím.

– V Blanes?

– Jo, to je pláž v Katalánsku, ve stylu šedesátých let, kde žil před svou smrtí Bolaño. Právě tam napsal 2666.

Ernest najednou velmi zvážněl. Jeho nadšení pro Bolaña bylo téměř hmatatelné.

– Je těžké si představit, jaké to pro něj vlastně bylo, blížit se k cílové čáře. Osvojil si mistrovství, kterého dosáhne jen málokdo, Faulkner, Proust nebo Stephen King – schopnost psát a myslet zároveň. Říkal, že je to věc každodenního cviku.

– Každodenní cvik, zopakovala jsem po něm.

– Vykládá to na začátku Třetí říše. Četlas ji?

– V půlce jsem přestala, skličovalo mě to.

– Proč? chytil se mé odpovědi. Co jsi čekala, že se stane?

– Nevím, něco zlého, co vzejde z nedorozumění, které se každou chvíli může vymknout kontrole, podobně jako v Princi a chuďasovi.

– Zdá se, že tě to vystrašilo.

– To nejspíš jo.

Obrátil pohled k mému otevřenému zápisníku.

– Odráží se to v tom, co píšeš? Tahle sklíčenost?

– Ne. Nanejvýš tak komická sklíčenost.

– Třetí říše. Je to jen název deskové hry. Byl jimi posedlý. Hra je pořád jenom hra.

– Asi jo. Vlastně jsem ty jeho viděla.

Ernest se rozzářil jako pinballový stůl v rukou obratného hráče.

– Ty jsi je viděla? Ty jsi viděla Bolañovy hry?

– Jo, když jsem byla v Blanes, navštívila jsem jeho rodinu. Hry byly ve skříňce na polici. Vyfotila jsem si je, i když jsem možná neměla.

– Mohl bych ten snímek vidět?

– Jasně. Dám ti ho, ale možná bude chvíli trvat, než ho najdu. Vzal ze stolu knihu, tu s trojúhelníkem na červeno-žlutém přebalu. Musí prý někam jít, je to důležité. Na zadní stranu ubrousku mi napsal adresu a domluvili jsme se, že se setkáme nazítří odpoledne.

– A nezapomeň ten snímek.

Te Mana Café Voltaire Street. Dvě odpoledne. Složila jsem ubrousek a gestem objednala další kávu. Bohužel jsem mu bez rozmyslu slíbila fotografii, i když ta byla někde na Manhattanu a já neměla nejmenší tušení, kam jsem ji dala, do které knihy založila nebo v které krabici se stovkami bezvýznamných fotek ji hledat. V které z krabic se všemi těmi černobílými polaroidovými snímky historických budov a fasád hotelů, o nichž jsem se domnívala, že mi v paměti utkví navždycky, ale které jsem teď přesto nedokázala určit.

Ernestovi jsem to neřekla, ale popravdě jsem měla z nečekaného setkání s Bolañovými hrami zvláštní pocit. Nebyla to ani tak tíseň, jako spíš závrať z nahromaděného času. Ta police v sobě skrývala neuvěřitelné množství energie, z té spousty her jako by sálalo všechno soustředění do nich kdysi vložené a projevovalo se jako mimořádně citlivý orgán, sledující každý můj krok.

Odpoledne se přelilo do večera. Vyšel měsíc, který už neměl daleko k úplňku, a dával mi to pocítit. Usedla jsem na nízkou betonovou zídku a spatřila, jak se v dálce zhasínají světla WOW. Jako v odpověď se jedna po druhé začaly objevovat hvězdy, vzdálené a věčné. Najednou mi přišlo na mysl, že moje přítomnost v nemocnici u Sandyho přece jen není nezbytná. Posledních dvacet let jsme žili každý na opačném pobřeží, ale přesto zůstávali v kontaktu, a s oporou v síle naší mysli jsme dokázali ty tři tisíce mil překonat. Proč by to teď mělo být jiné? Stráž můžu držet kdekoli právě jsem, kdekoli můžu skládat svou svého druhu ukolébavku, takovou, která prostoupí spánkem a přivede ho zpět.

S Ernestem, jak bylo domluveno, jsem se setkala na Voltaire Street v přátelském, do havajského stylu laděném baru, kde podávali trhané vepřové a smoothies s drobnými deštníčky. Přišel pozdě, trochu neupravený, na košili měl uvolněný jeden knoflík, ale ihned už byl vprostřed věty dalšího jednostranně vedeného rozhovoru. Objednal dvě kubánské kávy a začal nadšeně vykládat, co měl na srdci. To hlavní bylo, že se balí a odjíždí pryč, protože je na stopě světci, který přináší spásu podvyživeným dětem a dalším dětským obětem nezdravého životního stylu.

– Máš děti? zeptala jsem se ho.

– Ne, odpověděl, ale mám za to, že všechny děti jsou i mými dětmi. Moje sestra má tři. Dvě z nich jsou tak velikánské, že stěží můžou normálně chodit. Sestra je rozmazluje a cpe do nich topinky a cukry. Světec děti zachrání.

Otázky se protínaly se vším, co jsem četla o nárůstu případů dětských rakovinných onemocnění, cukrovky a vysokého krevního tlaku, o tom, jak svět rychlého občerstvení dotírá na naši mládež.

– Jak to udělá?

– To teď ještě nemůžu říct.

– A jak ses o něm dozvěděl?

Upřeně se na mě zahleděl, jako by doufal, že uslyším jeho myšlenky a ušetřím mu tím drahocenný čas.

– Přišlo to ke mně ve snu, jako přicházejí všechny velké zprávy. Je na poušti a myslím, že vím, kde ho hledat. Je to záležitost kultu, dobrého kultu, a já se k nim přidám. Možná bych mohl začít farmařit, stavět přístřešky nebo organizovat chlapecké baseballové týmy.

– Baseball hrají i holky.

– Jasně, samozřejmě, odpověděl roztěkaně, baseballové týmy budou pro všechny.

– Ať těm dětem bůh požehná. Děkuju ti za důvěru.

– Třeba se tam potkáme.

– Jak tě ale najdu? zeptala jsem se.

– Nos s sebou obaly, v noci je ukládej pod polštář. Přijde to k tobě ve snu. A až najdeš ten snímek, schovej mi ho.

A pak byl pryč, na prahu nečekané mise. Na stěnách visely v pestrobarevných sítích mořské hvězdice. Objednaná káva měla sladkou chuť s výrazným skořicovým aroma. Představovala jsem si, že jsem zpátky v New Yorku a probírám se vrstvami obrazové archeologie. Nemluvě o tom, že snímek byl sám o sobě dost tmavý. Hry byly úhledně srovnané, ale nic dalšího nebylo ve skříňce vidět: jeho kožená bunda, obnošené kožené boty nebo útlý černý zápisník, který používal při psaní 2666, s nesrozumitelnými poznámkami na milimetrovém papíru. Věci, které jsem viděla a kterých jsem se dotýkala.

– Ten chlap nezaplatil, rozčilovala se servírka.

– To nic, postarám se o to, odpověděla jsem jí.

Knoflík ležel na podlaze u mé nohy. Prostý šedý plastový knoflík s provlečeným kouskem tenké nitě. Strčila jsem ho do kapsy. Knoflík jako mince pro štěstí, varovný vzkaz ze sna, který se nám zdál v jiném snu.

Ten večer jsem rozložila obaly po stole. Žádné známky čokolády. Žádná vůně sladkostí. Kromě pár zrnek písku byly úplně bez poskvrnky. Je to záležitost kultu, řekl Ernest. Najednou mi došla absurdita takového pátrání a začala jsem se smát. Smích zůstal viset ve vzduchu, jako by se chystal obrátit proti mně. Pokusila jsem se udělat v tom pořádek. Seděla jsem tedy v motelu Sen na židli u posuvných prosklených dveří, které vedly na pláž. Zdál se mi sen, který mě přiměl jet stopem ze Santa Cruz do San Diega, kde jsem se setkala s Ernestem, a ten mi zas pověděl o ohních, které kromě mě nikdo neviděl. Vzpomínám si na šťouchání do sežehnutých obalů i na to, jak jsem trochu popela zabalila do gázy.

Vyskočila jsem a začala prohledávat kapsy u bundy, rulička gázy ale zmizela. Při tom jsem si ovšem všimla, že mám umouněné, očazené konečky prstů. Ernest mi poradil, ať spím s obaly pod polštářem, neřekl už ale, v jakém mají být stavu. V zásuvce nočního stolku jsem našla krabičku zápalek, uvnitř bylo napsané telefonní číslo. Škrtla jsem dvěma zápalkami naráz a jeden obal zapálila. Hořel pomalu, vzduchem zavanula slabá vůně sena. Vytrhla jsem stránku ze zápisníku, doprostřed jsem vysypala popel, přeložila okraje směrem ke středu, a pak znovu a znovu, jako když se skládá origami ptáčka. Balíček jsem zastrčila pod polštář a přemýšlela, jestli jsme s Ernestem přátelé. Koneckonců toho o mně věděl málo a já o něm ještě míň. Někdy to tak ale bývá, že znáš téměř cizího člověka lépe než kohokoli jiného. Všimla jsem si šedého knoflíku ležícího v prachu. Zřejmě mi vypadl z kapsy, když jsem odhodila bundu, která se stále povaluje na podlaze. Natáhla jsem po něm ruku – drobné gesto, shodné s jiným, které mi bylo souzeno zopakovat.

Venku vyli psi a dál, v Santa Cruz, zněl v přístavišti ozvěnou hrdelní řev krále lachtanů, zatímco ostatní spali. Ozval se hluboký, pískavý zvuk. Štěkot byl tišší a tišší. Takřka jsem slyšela předehru k Parsifalovi, vystupující z nezemské mlhy. Z peněženky vypadla fotografie chlapce se ženou v černých krepovaných šatech. Ten obrázek jsem už předtím určitě viděla, snad to byla scéna z nějakého filmu. Detail čokoládových očí a zvlněný koberec s drobnými květy, který ve skutečnosti nebyl žádný koberec, ale volán šatů ozářený světly projíždějícího auta. Vsunula jsem ruku pod polštář a dotkla se balíčku, abych si potvrdila, že tam opravdu je. Ano, ujistila jsem se ospale, a zavřela jsem oči, před kterými se třepotaly zamlžené obrazy: labuť, kopí a prosťáček boží.

Na Voltaire Street jsem pak u obchodu s biopotravinami narazila na Cammy a pomohla jí roznést několik krabic cibulového želé. Všimla jsem si, že má na palubní desce nabíječku. Já jsem měla telefon už dlouho vybitý, protože jsem tu svou bohužel nechala bezúčelně viset ze zásuvky v motelu Sen. Cammy mi půjčila svůj mobil, abych mohla zjistit, co je nového se Sandym. Během celého mého hovoru sice něco vykládala, ale to hlavní se mi podařilo pochopit. Je stále v bezvědomí.

Prý potkala ženu, která se zná se strýcem jednoho z těch zmizelých dětí, o nichž se zmínila ke konci naší společné cesty. Skoro jsem na to zapomněla. Ukázalo se, že se ten chlapec v pořádku vrátil domů, jen na košili měl přišpendlenou cedulku, že má šelest na srdci. Brzy se to potvrdilo. Proplakal celou noc, chtěl se vrátit, s nikým o tom nechtěl mluvit. Neřekla jsem nic, ale neuniklo mi, že se to velmi podobá příběhu chromého chlapce z pověsti o krysaři, kterého poslali domů potom, co nakrátko okusil ráj.

– Zítra musím do Los Angeles, řekla mi. Vezu velkou zásilku do Burbanku.

– Přemýšlela jsem o cestě do Venice Beach, řekla jsem spontánně.

Můžu se připojit? Dám ti na benzín.

– Platí, odpověděla Cammy.

Večer jsem z hotelu zavolala několika lidem, kterým jsem se chtěla ozvat. Nikdo ale nebyl doma, přesněji řečeno to nikdo nezvedl. Nechala jsem každému zprávu. Mám vybitý telefon. Jsem v pořádku. Můžete mi zavolat na hotel. Bylo na tom něco zlověstného: čtyři lidé, čtyři nedostupné telefony. Zavřela jsem okno, ochladilo se. Vzala jsem do ruky hotelovou propisku a zaplnila několik stran zápisníku v očekávání, že telefon zazvoní. Nezazvonil.

Odhlásila jsem se z hotelu a ve vstupní hale jsem si dala tvrdý otrubový muffin a kávu. Cammy venku zaparkovala Lexus. Na sobě měla růžový svetr, zadní sedadlo bylo zaplněné kartonovými krabicemi. Zatímco jsme se blížili k Los Angeles, vykládala mi o všem, co je v jejím světě nového. Leccos mi přitom milosrdně uniklo, protože jsem byla myšlenkami jinde.

– Propána, vyrazila ze sebe, slyšela jsi o těch zmizeních v Maconu?

– V Maconu v Georgii? Děti?

– Přesně, sedm dětí.

Najednou mě ovládl podobný pocit, který mívám při pohledu z hodně velké výšky. Jako by mi v žilách proudily chvějící se kousky ledu.

– Věřila bys tomu? Je to jedno z největších pátrání po zmizelých dětech vůbec.

Cammy zapnula rádio, ale ve zprávách o tom neříkali nic. Až do příjezdu doVenice jsme se obě ponořily do vytouženého ticha. Dala jsem jí čtyřicet dolarů a dostala malou zavařovačku nadepsanou rebarborový a jahodový džem.

– Sedm dětí, řekla jsem jako omámená, když jsem si odepínala pás.

– No právě, věřila bys tomu? Je to na hlavu. Nikdo se k ničemu nepřihlásil, nikdo nezveřejnil žádný požadavky. Jako by si ty děti odvedl sám krysař.

Venice Beach, město detektivů. Kde je palma, tam je taky Jack Lord a Horatio Caine jakbysmet. Ubytovala jsem se v malém hotelu u Ozone Avenue, nedaleko promenády. Z okna jsem viděla mladé palmy a zadní vchod do kavárny On the Waterfront, kde se dá dobře naobědvat. Káva dorazila v bílém hrnku zdobeném okouzlující modrou mořskou hvězdicí vznášející se nad jejich mottem – Pohledu na moře v celé kráse snad jen naše pivo vyrovná se. Na stolech byly zelené ubrusy z voskovaného plátna. Musela jsem neustále odhánět mouchy, ale to mě netrápilo. Vlastně mě netrápilo nic, dokonce ani to, co mě skutečně trápilo.

Všimla jsem si, že naproti u stolu sedí pohledný muž, co vypadá jak mladý Russell Crowe, s dívkou s výrazně napudrovanou tváří. Asi má špatnou pleť, zároveň na ní ale bylo něco, co člověk cítil přes celou místnost. Tmavé brýle, tmavé mikádo, kabát s levhartím vzorem, zkrátka rozená replika filmové hvězdy. Byli ponořeni do svého světa a já do jejich, představovala jsem si je jako detektiva Mikea Hammera a uchvacující, odtažitou Veldu. Když jsem si tohle zapisovala, pár se nepozorovaně zvedl, z jejich stolu bylo sklizeno, objevily se na něm nové ubrousky a čisté příbory, jako by tam ti dva nikdy nebyli.

Pláž veVenice jsem měla vždycky ráda, protože se zdá tak rozlehlá a její velká plocha se při odlivu ještě rozšíří. Zula jsem se, vyhrnula nohavice a vydala se podél pobřeží. Voda byla hrozně studená, ale působila terapeuticky, rukávy mi nasákly mořskou vodou, když jsem ji nabírala do dlaní, abych si omyla krk a tvář. Všimla jsem si jednoho obalu, jak ho unášejí vlny, ale nevylovila jsem ho.

Se sny je potíž v tom, ozval se povědomý hlas, ale rychle slábl a moji pozornost přivábily zvuky zvláštních ptáků, velkých a skřehotavých, kteří stáli v pozoru, jenom promluvit. Bohužel, některá maličká část mého já mezitím už začala uvažovat o tom, jestli ptáci skutečně dovedou mluvit, a spojení se přerušilo. Vrátila jsem se zpátky a vyčetla si to politováníhodné zaváhání – vždyť přece vím, že někteří okřídlení tvorové mají schopnost utvářet slova, rozvíjet monology, a někdy dokonce ovládnou celou diskusi.

Rozhodla jsem se pro večeři v On the Waterfront, vydala jsem se ale na druhou stranu, kolem zdi s chagallovskými malbami scén ze Šumaře na střeše – houslisté vznášející se mezi ohnivými jazyky – které vyvolávaly znepokojující pocit nostalgie. Když jsem konečně obešla pláž dokola a vstoupila do restaurace, napadlo mě, že jsem možná udělala chybu. Oproti odpoledni tu bylo všechno jinak. Byl tady kulečníkový stůl, všude postávali chlapi nejrůznějšího věku s baseballovými čapkami a velkými sklenicemi piva, v každé plátek citronu. Když jsem vešla dovnitř, několik se jich ke mně, neškodnému vetřelci, otočilo, pak se zas vrátili ke svému klábosení a pití. Na obrazovce běžel hokejový zápas, bez zvuku. Ten hluk, ten cvrkot byl čistě mužský, příjemně mužský, plný hovorů a smíchu, narušovaný jenom údery tága do kulečníkových koulí a zvuky koulí padajících do děr. Objednala jsem si kávu, rybí sendvič a salát, to nejdražší z nabídky. Ryba byla malá a možná až příliš propečená, ale salát a cibule byly čerstvé. Stejný hrnek s mořskou hvězdou, stejný nápoj. Položila jsem peníze na stůl a odešla. Pršelo, nasadila jsem si pletenou čepici. Když jsem míjela malby na stěně, kývla jsem židovskému šumaři na pozdrav a vyjádřila lítost nad ztrátou odcházejících přátel.

V pokoji nešlo topení. Lehla jsem si na pohovku, schoulila se do klubíčka a jen napůl sledovala kanál Extrémní stavby, nekonečné díly, v nichž vystupují architekti a objasňují, jak postavili dům ve skále a v břidlicovém svahu, obydlí připomínající velké balvany, které se podobají balvanům ve svém okolí, domy v Tokiu, Vailu a kalifornské poušti, nebo popisují, jak funguje mechanismus pětitunové měděné otáčivé střechy. Usnula jsem, a když jsem zase otevřela oči, na obrazovce byl stále ten samý japonský domek a pak další, který symbolicky ztvárňoval tři části Božské komedie. Představovala jsem si, jaké to asi je, spát v pokoji navrženém podle Dantova Pekla.

Ráno jsem pozorovala racky, jak se snášejí za mým oknem. Bylo zavřené, neslyšela jsem je. Tiší, tiší racci. Trochu pršelo a listy vysokých palem se houpaly ve větru. Oblékla jsem si bundu, nasadila čepici a vyrazila jsem na snídani. Waterfront byl zavřený, a tak jsem zamířila na jedno místo na Rose Avenue, kde měli vlastní pekárnu a vegetariánské menu. Objednala jsem si misku batátů s kapustou, ale ve skutečnosti jsem toužila po steaku s vejci. Muž vedle mě vykládal své partnerce o nějaké zemi, která dováží obrovité masožravé želvy, kajmanky supí, aby vyčistily svatou řeku od plovoucích těl.

Opodál byl antikvariát. Hledala jsem výtisk Třetí říše, ale žádné Bolañovy knihy neměli. Našla jsem DVD Krysaře s Vanem Johnsonem. Nemohla jsem uvěřit svému štěstí. Jako bych slyšela hlas Kay Starrové, hrající matku chromého chlapce, a její procítěný žalozpěv. Kde je můj syn, můj synáček John? To mě přivedlo ke zmizelým dětem. Děti a obaly od sladkostí. Musí mezi nimi být souvislost, i když možná ne bezprostřední. Bylo to k neuvěření, ale v novinách o nějakých zmizelých dětech nepsali vůbec nic. Začala jsem o tom všem pochybovat, bylo ale těžké uvěřit, že by si to Cammy jen tak vymyslela.

Šla jsem podloubím směrem k oceánu a zastavila se u dveří, na kterých bylo napsáno Maova kuchyně. Stála jsem tam a přemýšlela, jestli mám jít dovnitř, když se dveře otevřely a objevila se žena, která mě posunkem zvala dál. Byl to komunitní prostor se sdílenou kuchyní vybavenou sporáky, na kterých stály hrnce naplněné knedlíky v páře, a nad nimi byl nápis lidová bašta. Připomnělo mi to, jak jsme kdysi s kamarádem Rayem hledali poblíž čínských hranic jeskyni, kde Ho Či Min sepsal vietnamskou deklaraci nezávislosti. Pod jasným modrým nebem jsme šli přes nekonečná zlatavá rýžová pole, ohromeni tím, co bylo pro většinu jiných něco zcela všedního. Žena přinesla vývar z čerstvého zázvoru s citronem a medem.

– Kašlala jste, řekla.

– Já kašlu pořád, opáčila jsem se smíchem.

Na podšálku byla sušenka štěstí. Vložila jsem si ji do kapsy na později. Cítila jsem, jak mnou prostupuje střídmost a klid, které pokrm doprovázely, a nemyslela jsem na nic. Snad až jen na úplné útržky něčeho, na nicotné maličkosti, třeba jak mi matka jednou říkala, že Van Johnson vždycky nosil červené ponožky, a to i v černobílých filmech. Měl je na sobě i tehdy, když hrál krysaře?

Později v hotelu jsem sušenku otevřela a rozbalila vzkaz. Budeš kráčet po duši mnoha zemí. Budu si dávat pozor, řekla jsem šeptem, ale při druhém pohledu jsem si uvědomila, že tam ve skutečnosti stojí souši. Ráno jsem se rozhodla vrátit zpátky na začátek, do stejného města a hotelu v japonské čtvrti jen pár kroků od stejné Pagody míru. Byl čas jít držet stráž u Sandyho, který si razí cestu buněčnými extrémy. Ne aby, jak měl ve zvyku, prozkoumal vymyšlený systém, ale aby pronikl do hlubin sebe sama. Při cestě na letiště mě napadlo, že Krysař nebyl jenom příběh msty, ale také lásky. Koupila jsem si jednosměrnou letenku do San Franciska. Na okamžik jsem měla pocit, že vidím Ernesta, jak na letišti prochází přes bezpečnostní prohlídku.

Pagoda míru, japonská čtvrť