Rakouská třetí cesta

Mladý český historik zkoumá temná zákoutí rakouské politiky ve 30. letech

Ve 30. letech budovalo Rakousko tzv. stavovský systém, který měl překonat krizi demokracie. Kniha Martina Jeřábka analyzuje tuto koncepci, která nakonec přivedla Rakousko k fašismu.

Dějiny Rakouska v období mezi světovými válkami splývají často i poučeným zájemcům o historii pouze s několika jmény a s dojmem, že v zemi našich jižních sousedů se ustavil fašizující režim, který ji nakonec dovedl až ke spojení s Německem. Ačkoliv kniha mladého historika Martina Jeřábka Konec demokracie v Rakousku, 1932-1938 nepřináší žádné převratně nové objevy ani interpretace, ukazuje, že se jedná o téma, které si s jednoduchými nálepkami a prostým rozdáním rolí dobrých a zlých rozhodně nevystačí. Především na základě solidní znalosti literatury líčí nejen sám vývoj Rakouska ve třicátých letech, ale zamýšlí se nad jeho příčinami a nad kořeny změn, k nimž zde docházelo.

Hlavní je příslušnost ke stavu

Desetiletí, na jehož konci vypukla druhá světová válka, bývá označováno za období krize demokracie. Toto konstatování se opírá o příklady řady evropských zemí, mezi nimiž zaujímá Rakousko významné postavení. Ne všude totiž byla opatření omezující politický pluralismus a občanské svobody doprovázena pokusem o uskutečnění ideově podloženého konceptu konkurenčního politického uspořádání.
Vzhledem k tomu, že právě Rakousko chtělo prostřednictvím tzv. stavovského systému překonat rozpory mezi socialismem a kapitalismem (buržoazií a proletariátem, zaměstnavateli a zaměstnanci), a vlastně tak nalézt později populární třetí cestu, zaslouží si zvláštní pozornost. Zastánci stavovské teorie (nejednalo se o čistě rakouskou specialitu, našli bychom je i v jiných státech včetně Československa) navrhovali, aby se celá společnost organizovala nikoliv podle stranické či konfesní příslušnosti, ale podle příslušnosti k stavům.
Je velmi důležité, že Martin Jeřábek si této stránky rakouského vývoje všímá. Důkladně čtenáře seznamuje s myšlenkami tehdy oblíbeného rakouského sociologa, ekonoma a filozofa Othmara Spanna, jenž bývá obvykle považován za duchovního otce nové ústavy, která byla v Rakousku přijata v roce 1934 a obsahovala prvky stavovství - zřizovala společenské zájmové korporace a nahrazovala parlament několika tzv. poradními orgány.
Přestože název knihy naznačuje, že zabírá časové rozpětí 1932-1938, její jádro tvoří líčení zhruba dvou let, po která stál v čele rakouské vlády Engelbert Dollfuss. Kancléřem byl jmenován v květnu 1932 a v této funkci setrval až do své násilné smrti během nacistického pokusu o převrat v Rakousku v červenci 1934. Jeho politiku, stejně jako vnitropolitickou situaci v Rakousku po celé toto období určovalo rozdělení společnosti do tří nejen pouze politických, ale též světonázorových proudů. Vedle dlouhodobě vládnoucích křesťanských sociálů měli ve společenské struktuře pevné místo i sociální demokraté a němečtí nacionálové.
Dollfussovo počínání lze považovat za postupné oklešťování demokracie, ale autor, ač tuto perspektivu nepopírá, předkládá ještě jeden pohled. Z hlediska rozštěpení společnosti v něm totiž můžeme spatřovat také snahu proplouvat mezi politickými proudy, které křesťanskosociální a osobně konzervativně orientovaný kancléř pokládal za extrémní.
Kniha obsahuje zajímavý osobní portrét Dollfusse, který přesvědčivě dokládá jeho přerod ze zastánce připojení Rakouska k Německu ve vášnivého obhájce rakouské samostatnosti. Právě boj za její udržení představuje nepominutelnou stránku Dolffussova kancléřského působení. Byl pevně přesvědčen o tom, že v zájmu tohoto cíle je oprávněn tvrdě postupovat především proti sociální demokracii (ale také proti rakouským nacistům), omezovat občanská práva a nastolit režim, jehož označení dodnes vyvolává mezi historiky spory - šlo o systém autoritativní, diktátorský, (austro- nebo klero-) fašistický?

Otázky nad Dollfussem

Důležitější než tyto kontroverze jsou ale nepochybně otázky, které si autor klade a na které se snaží nalézat vyvážené a od ideologických předsudků oproštěné odpovědi. Konal Dollfuss správně, když se rozhodl obětovat demokracii pro samostatnost? Vybral si v podobě ozbrojeného a militantního hnutí Heimwehr vhodného spojence proti socialistům? Neposloužila by jeho záměru víc než zahraničněpolitická orientace na Itálii bližší spolupráce s Francií a Malou dohodou, tedy hlavně Československem?
Přínos knihy spočívá v tom, že Jeřábek Dollfusse nenálepkuje, ale mapuje okolnosti, za nichž se rozhodoval. Jeho závěry přitom podrobuje věcné a současnému stavu poznání přiměřené kritice. Kritičtěji se pak staví k Dollfussovu nástupci Kurtu von Schuschniggovi. Z necelých čtyř let, v jejichž průběhu vykonával funkci kancléře, si ale vybral vlastně jen smlouvu Rakouska s Německem podepsanou v červenci 1936, kterou zkoumá podobným postupem jako předtím opatření Dollfussova, tedy jako rozporuplné úsilí obhájit samostatnost Rakouska.
Jestliže podtitul knihy hovoří o politických, hospodářských a ideologických příčinách pádu rakouské demokracie, nelze pominout fakt, že hospodářská rovina výkladu přišla ve srovnání s ostatními poněkud zkrátka. Větší pozornost by si zasloužil i vztah Dollfussova režimu k jednotlivým společenským vrstvám, a naopak jejich poměr k reformám, které kancléř spolu se svými spolupracovníky prováděl. Pak by se mohlo prokázat, jak hluboká propast dělila rakouskou společnost. Z postojů jednotlivých vrstev po připojení k Německu v roce 1938 totiž plyne, že ono rozštěpení nemuselo být tak nutné, jak autor předpokládá.
Výkladu škodí časté opakování některých skutečností a autorových tezí. Důkladnější práce s textem by tento nedostatek snad odstranila a zřejmě by v něm neponechala ani některá nepřesná tvrzení (například o tom, že křesťanští sociálové byli inspirováni liberalistickým ekonomickým myšlením) a bohužel i faktické chyby (Anton Drexler, strojní zámečník Říšských drah v Mnichově sice stranu nazvanou Deutsche Arbeiterpartei, přímou předchůdkyni pozdější NSDAP, skutečně založil, avšak nikoliv roku 1904 v českém pohraničí, ale v lednu 1919 v Mnichově).
Navzdory výtkám je ale třeba knihu Martina Jeřábka přivítat. Přispívá k pochopení jednoho z důležitých mezníků v dějinách našich sousedů, který dodnes výrazně ovlivňuje nejen politiku v úzkém slova smyslu, ale i celkové prožívání vlastní minulosti a současnosti včetně vztahu k sousedům.

Martin Jeřábek: Konec demokracie v Rakousku, 1932-1938. Politické, hospodářské a ideologické příčiny pádu demokracie. Vydalo nakladatelství Dokořán, Praha 2004, 255 stran, cena 250 Kč, náklad neuveden.

Lidové noviny, 04. 09. 2004, Jan Dobeš; HISTORIK