plechovka se třemi penisy

Denls Leary: Rakovinu nevyléčíš, přeložil Jiří Piluchaa
Argo a Dokořán, Praha 2004

Denis Leary je potomkem amerických přistěhovalců z Irska. V Bostonu vystudoval  herectví a po promoci se protloukal jako komik v tamních klubech. Existenčně se ale nad vodou musel držet pomocí vedlejších zaměstnání. Alespoň nějakou dobu. 
Pak se rozhodl zbavit kompromisů a věnovat se herectví naplno. Pokračoval v klubech, kde rozvíjel svou schopnost improvizace a komunikace s publikem.Jelikož se až zásadově nevyhýbal žádnému tématu, ba přímo pro programově se nořil do neprozkoumaných části lidské duše, často překračoval tradiční pojetí toho, čemu se lze ještě smát. Brzy si našel své publikum a začal působit mimo jiné i v klubech newyorské Greenwich Village.
   Při návštěvě Londýna dostal Leary nabídku na vytvoření „one man show“ pro mezinárodní umělecký festival v Edinburghu. Tak vzniklo představení Rakovinu nevyléčíš, které je v podstatě kompilací jeho klubových vystoupení. Z festivalu si Leary odnesl Cenu kritiky a mezinárodní renomé, které mu umožnilo mimo jiné spolupracovat s Hollywoodem. Tam má za sebou již několik hereckých rolí, dále se prosazuje i jako scenárista, producent a režisér.
   Styl knihy Rakovinu nevyléčíš přes svou originalitu připomíná tón povedenějších prací Charlese Bukowského. Gag střídá gag, slovní hříčky a vulgarismy padají jako lavina. Práce s jazykem odráží realitu ulice, která má evidentně blíž ke klubovým vystoupením než ke klasickému pojetí divadla. Nabourávání jazykových stereotypů běžných v literatuře, různá slangová zpestření a absurdní gradace společenských klišé. To vše probouzí hořko-sladké salvy smíchu, pro které si někteří zamilovali Bukowského. Proč hořko-sladké? Protože po chvíli si uvědomíte, že se smějete především sami sobě.
   Learyho tématem se staly na začátku devadesátých let hojně diskutované paradoxy „nové“ doby, ale i klasická témata vyplývající ze samozřejmostí života. Jsou to především legální i nelegální drogy, sex válka a smrt, ale i rodina nebo zdravá strava. Ať už se jedná o cokoli, Leary vše komentuje z nadhledu, jenž hraničí s nihilismem. Sžíravá ironie strhává jednotlivé vrstvy všech možných tabu, aby se nakonec ukázala ve své nahé nicotnosti.
Pak už člověku opravdu nezbývá než uvolněný smích.
   Katarzní styl literatury nemusí vyhovovat všem, odpovědi na palčivé otázky života v knize rozhodně nehledejte. N a druhou stranu ale možná nahlédnete, že některými otázkami není nutné se zabývat až tak vážně. Learyho humor má programově urážet a provokovat, ničí v průběhu věku nakupené bariéry. Co bude postaveno místo nich, to už nechává na čtenáři samém.
   Kniha je přepisem divadelního představení. Začíná úvodní písní „Jsem kokot“, která prý zabodovala v nezávislých hitparádách. Celé představení je v podstatě Learyho monologem, končícím jeho smrtí. Jen těžko to mohlo dopadnout jinak, neboť zatímco chrlí vodopád humoru, tak kouří cigarety, popíjí pivo a oslavuje nezdravá jídla. Dobře mu tak, napadne jistě nejednoho zdravě žijícího čtenáře. Jen kdyby se před smrtí tak nechechtal. Nebo kdyby se alespoň nesmál nekuřákům, abstinentům, a vegetariánům!
   Velmi výrazná je práce Pavla Růta, jehož grafické pojetí knihy inspirované dílem pop-artového mága Andyho Warhola s textem nejen dokonale ladí, ale i na první pohled zaujme. Je to jednoduché, pro někoho snad i primitivní nebo vulgární, ale funguje to. Co víc si přát od plechovky ozdobené třemi penisy a třemi ňadry s hrdým nápisem „Život“?

František Doležal
HOST 02 2005