Věda ve třinácté komnatě (sucharům vstup přísně zakázán)

Kdo touží znát detaily konce svého život? Kdo chce vidět smrtelnou postel, hořící trosky, sebevraždu, utonutí, jednotku intenzívní péče? Není lepší, jestliže některé věci zůstanou nepoznané? Odvěké puzení nahlédnout za závěs třinácté komnaty je však příliš lákavé. Aspoň pro některé z nás. Proč bychom nenahlédli, když si myslíme, že už můžeme? A že už to dokážeme?
Dva američtí vědci to riskli. Film, jakousi rekonstrukci dávné minulosti Země, pustili pozpátku. Absolvovali mrazivý návrat do daleké minulosti, a ještě mrazivější cestu do budoucnosti.
Co nás tedy čeká v nejbližších letech a staletích? Nejdřív, pochopitelně, trochu více tepla. Oteplování, které čeká generaci našich dětí a dětí jejich dětí, je však proti nástupu nové doby ledové spíš jen procházkou růžovým sadem. Epizodou, na kterou možná budou příští generace vzpomínat jako na zlaté období Země.
Nevíme, kdy doba ledová znovu nastane. Možná přijde nečekaně, jako když někdo otočí klimatickým spínačem. Lidstvo se však zase zahalí do kožichů a začne strádat nedostatkem prostoru i potravin. I to však lze překonat.
Po dlouhých obdobích ledu přijde znovu teplo. Tentokrát neodvratně. Příliš mnoho tepla a příliš málo vody na to, aby mohl jakýkoliv život ještě vydržet. Po dlouhých dějinách životodárného moře nakonec zůstanou jen mrtvé třpytící se pláně pokryté solí.
Stav, do jakého planety spějí, lze předpovědět. Je to prý podobné jako s meandrující řekou. Její přesnou trasu v budoucnosti nedokážeme určit, je však jisté, že voda poteče z kopce dolů a že řeka nakonec dospěje k moři. Musíme jen rozumět tomu, jak funguje náš současný svět. Umět vytvářet jeho modely, nikoliv však z plastelíny nebo z balzového dřeva, ale s pomocí novodobé alchymie: s pomocí matematiky, fyziky, chemie.
Dva cestovatelé v čase
Peter Ward je paleontolog. Tráví celý život tím, že se dívá pod nohy, aby vyhrabal z pravěkých nánosů nějaké kosti, a dostal se tak v čase zpět. Paleontologie je věda o smrti a paleontolog není nikým jiným než oslavovaným a vzdělaným vykradačem hrobů. Aby rozuměl pravěkým úmrtím, musí rozumět životu. Zamiloval se tedy rovným dílem do dvou věd, geologie a biologie. Jako bakterie, žijící v extrémních podmínkách, se musel ponořit až po krk do prostředí vysokých tlaků, teplot a nedostatku kyslíku, v němž by nenáročnější formy života nemohly existovat.
Druhým cestovatelem v čase je Donald Brownlee. Nehledí však k Zemi, ale k noční obloze, aby využil světla vzdálených hvězd, toho nejvýkonnějšího a nejúžasnějšího stroje času. Vesmír je tak ohromný, že může trvat tisíce, miliony, a dokonce miliardy let, než fotony světla dospějí k našim hvězdářským dalekohledům. Hvězdy nevidíme tak, jak vypadají dnes, ale jak vypadaly, když od nich vyrazilo světlo. Když se tedy díváme na vesmír, díváme se do jeho minulosti, která napovídá, jaká bude budoucnost.
Základní hypotézou Petra Warda a Donalda Brownleeho je tvrzení, že minulost Země poskytuje model pro pochopení toho, jak se může vyvíjet budoucnost. Nejspíš budeme minulost svým způsobem prožívat znovu. Naše životní prostředí začne nakonec sklouzávat zpátky k prostším ekosystémům, jež zde byly před stovkami miliónů let. A tento úpadek pravděpodobně už prožíváme. Mnoho důkazů naznačuje, že život na Zemi toho má více za sebou než před sebou.
Použijeme-li k měření času lidská kritéria, samotné Zemi je už nejspíš hodně přes šedesát. A ještě k tomu je nemocná. Byla by nemocná, i kdyby se lidský druh nevyvinul. Naše přítomnost není pro Zemi osudová, působí podobně, jako když starý pacient vykouří několik krabiček cigaret za den. Těmi cigaretami jsme my, lidé.
Neměli bychom si už teď raději hledat jinou planetu? 
Příběh o stvoření a zániku
Život a smrt planety Země je příběhem o stvoření a zániku, o všudypřítomných, stále stejných, miliardy let starých atomech, o hvězdách, planetách a mořích, o pohyblivých kontinentech a zvědavých lidech.
Naše sousední planety, rozžhavená Venuše a zmrzlý Mars, nám pomohly pochopit, jak vzácný, ojedinělý a úžasný je náš vlastní modrý domov. Zároveň jsou však mementem, že prostředí, které považujeme za samozřejmost, se může změnit. Koneckonců, vesmír je plný pomníků zaniklých světů.
„Operace trvala tři hodiny. Do těla pacientky byly zavedeny hadičky, které zabezpečovaly doplňování tekutin, odvádění žluči a tlumení bolesti. Lékaři pacientku napojili na přístroje sledující činnost srdce, frekvenci dýchání a krevní tlak. Do dýchací trubice jí vložili vzduchovou hadici a připojili ji na respirátor, který pomáhal plicím. Ruth, jež byla nyní z části člověkem a z části strojem, poté převezli na jednotku intenzívní péče, kde ji obklopili její ustarané děti. Boj o život u ní teprve začínal a zdálo se, že každé vítězství vyvolává novou porážku.“
Tak umírala žena, která kdysi měla tu nejbělejší kůži a nejčernější vlasy. Teď jí je hodně přes osmdesát a jeví známky rostoucího selhávání orgánových soustav. Její imunitní systém začíná pomalu prohrávat nerovný boj v kruté válce. Buněčné stěny, organely a jádra kolabují. Aminokyseliny se začínají přeměňovat. Postupně se objevují armády baktérií, které vraždí jedna druhou. Prvky tvořící tělo Ruth Wardové, jež kdysi vznikly v dalekých hvězdách, procházejí novým transformačním cyklem. Dokoná ho oheň krematoria.
Příběh skonu matky Petera Warda se táhne celou knihou jako paralela umírání modré planety. Když Peter Ward do posledních detailů popisoval, co se dělo s jeho matkou, musel se nepochybně hodně odosobnit. Vytvořil však velmi silný příběh. Protože konec Matky Země nebude příliš odlišný.
„Při umírání naší planety budou nejprve mizet vyšší formy života, ekosystém po ekosystému. Zůstanou jen stále jednodušší komunity mikrobů. I ony budou nakonec připraveny o život v krematoriu, jímž se stane vnitřní část Sluneční soustavy okolo stárnoucího a rozpínajícího se Slunce.“
Radost z vědy, radost ze čtení
Je to všechno tak vzdálené, tak strašně vzdálené. A máme tak neuvěřitelně jiné problémy. A přece jsem se nemohl od čtení odtrhnout. Autoři při vytváření tohoto scénáře použili snad všechny možné prostředky. Včetně prvků reality show (co jiné je popis smrti Ruth Wardové?), včetně filmových střihů a scén, které berou dech, i když nikdo neví, zda jsou reálné (systém Hollywood).
Musí být však psaní o vědě, o jakékoliv vědě, nudné? Musí to být jen suchý přehled čísel, faktů, událostí, termínů, výpočet minulého, dosaženého a očekávaného? Musí mít „tvrdá“ fakta vždy přednost před fantazií?
Na tomto místě nemohu nezacitovat kousek z jiné knihy (Filozofia ako problém?). V úvodní studii, v níž ukazuje bídu současné filozofie, píše Robert Solomon: „Veľkí filozofi nám ponúkajú očarujúce vhľady a vízie, myšlienky, z ktorých sa nám krúti hlava a vďaka ktorým strácame na chvíľu svoju každodennú orientáciu a starosti.“
Dodávám, že nejen velcí filozofové, ale i velcí vědci mohou nabízet okouzlující vize. Viděl bych to tedy asi tak. Kniha, jakou napsali Ward a Brownlee, je možná z vědeckého hlediska „měkká“. Vyskytují se tam občas slova „možná“, „nevíme“, „snad“. Ale u mě boduje. Drží ji pohromadě fascinující příběh, vlastně mnoho příběhů. Je zábavná, místy strhující.
Ward a Brownlee mají dostatek prostředků na to, aby ukázali, jak jsou svět a člověk vzájemně propojeni v jediné velké lidské komedii. Nabízejí Agathu Christie, Charlese Darwina, Honoré de Balzaca, Georgea Busha, Bin Ládina, předpověď počasí, důchodovou reformu a příběh slovenského zdravotnictví v jednom barevném balení. Stačí jen minimální dávka představivosti, dokreslující jejich ohromnou fantazii.
Píší třeba: „Člověk se skládá z více buněk, než kolik je hvězd v Mléčné dráze. Každá buňka má podobu miniaturního velkoměsta s dálnicemi, továrnami, podniky na zpracování odpadu a spirálou DNA.
Ať už je naše biologie jakkoli úžasná, jsme také smrtelní. Neustále nám hrozí choroby, defekty či rozklad následkem průběžného opotřebování. Srdcervoucí konec je pochopitelně důvodem toho, proč počátek provází tak pronikavá radost. Zrození a mládí oslavujeme jakožto protilátku proti smrti.“
Není to jednoduše a hezky napsané?
Za oponou
A neměli by ti, kteří o vědě píší, občas aspoň poodhalit také své nitro? Proto uvádím ještě něco z reality show lidských příběhů, odehrávajících se v knize Warda a Brownleeho:
„Don je lovcem komet. Jeho činnost sahá od studia nepatrných částic zkrápějících naši atmosféru (které se na počest svého objevitele nazývají Brownleeho) až po úlohu hlavního výzkumníka projektu Stardust, vesmírné mise zahájené v roce 1999, jež má za cíl získat v roku 2004 prach z komety Wild-4 (poznámka – stalo se) a vrátit se s ním na Zem. Peter je člověk pracující v terénu, potápěč s akvalungem, který se toulá po světě. Muž, jenž vládne vrtačkou a kladívkem, chlapík zablácený a mokrý.
Don je analytik, který sní o vzdálených světech. Peter je naopak syntetik, jenž v živých barvách vidí pradávný svět. Přátelství tak odlišných lidí si jen těžko umíme představit, přesto je však produktivní. Poprvé jsme začali spolupracovat při práci na knize, která si kladla otázku, jak časté jsou složitější formy života ve vesmíru, a jež dospěla k závěru, že vesmírný život je vzácný. Nyní se ptáme sami sebe, jak skončí svět.“
Mimochodem, poctivě odhalil své nitro autor jiné knihy stejného žánru (George Johnson ve Zkratce napříč časem):
„Stejně jako každé jiné psaní je i populárněvědecká literatura spřádáním iluze. Veškerá tvrdá intelektuální práce – prohrabávání se stohem článků a knih, čtení stejného paragrafu desetkrát dokola, aby pak byla odeslána ještě další e-mailová prosba o jeho vysvětlení – to vše se odehrává za oponou, pečlivě skryté zrakům čtenáře. Co se nakonec vynoří, je (poněkud pohádkový) vypravěč, který hovoří zřetelným a vševědoucím hlasem autority, fiktivní bytosti zrozené s encyklopedickými znalostmi, okamžitě vyvolatelnými a sdělovanými. To je pochopitelně jen zdání. Přítelkyně, která četla jednu moji knihu, se mne kdysi zeptala: „A ty opravdu znáš všechny ty věci, o kterých v knize píšeš, nebo je musíš vyhledávat?“ Ulevilo se jí, když slyšela, že to, co se jeví jako plynulý tok lehké erudovanosti, bylo ve skutečnosti dlážděno mnoha cestami do knihovny. „Ale není to podvod?“ řekla. Myslím, že si dělala legraci, ale někdy mám stejný pocit. Listuji rejstříkem knihy, kterou jsem sepsal, a žasnu: „Co jsem to proboha musel říci o Platonovi nebo Aristotelovi?““
Znám ten problém. George Johnson není vědec, ale novinář, redaktor The New York Times. Velmi rád čte a vypráví příběhy, které spolu utkávají vědu, a také rád vykresluje osobnosti vědců. Publikuje v The Atlantic Monthly, Time, Slate a Wired. Napsal knihy s fascinujícími názvy. Třeba Požár v mysli: věda, víra a hledání řádu. Nebo V palácích paměti: jak budujeme světy uvnitř své hlavy. Nebo Podivná krása: Murray Gell-Mann a revoluce ve fyzice 20. století.
Tyhle knihy už nestihnu přečíst. Život utíká zpropadeně rychle a ne a ne se pořádně naučit anglicky.
Znám tedy Johnsonův problém. Myslím však, že je jen dobře, když (aspoň v USA) vedle sebe žijí svým životem knihy, napsané vědci, a knihy, napsané novináři. Hlavně když jsou takové, že s nimi není otrava.

Peter Ward, Donald Brownlee: Život a smrt planety Země. Preklad Stanislav Pavlíček. Nakladatelství Dokořán a Argo 2004. 263 strán. 298 Kč.

George Johnson: Zkratka napříč časem. Cesta ke kvantovému počítači. Preklad Jiří Podolský a Pavel Cejnar. Nakladatelství Dokořán a Argo 2004. 263 strán. 269 Kč.

Kolektív autorov: Filozofia ako problém? Preklad Emil Višňovský. Nakladatelství Kalligram 2004. 271 strán, 259 Sk.

MICHAL AČ