Prales je lepšie objavovať v televízii, než v ňom žiť
Aj city majú svoje dejiny, píše Karel Stibral v knihe Prečo je príroda krásna? (Dokořán, Praha, 2005). Aby svoje tvrdenie zdokumentoval, pátra po dejinách estetického postoja Európanov k prírode od antiky až po súčasnosť. Je to pátranie v mnohom objavné, aj keď Stibralovým cieľom bolo napísať prácu, ktorá "iba mapuje niektoré - často prekvapujúce - cesty, ktorými sa vyvíjalo estetické ocenenie prírody v Európe". Toto mapovanie však prebieha s vedeckou systematickosťou, s veľkým prehľadom a množstvom odkazov na literatúru.
Stretneme sa nielen so zrozumiteľným vysvetlením ideí Adorna, Descarta, Darwina, Kanta či Platóna, ale aj neortodoxného Portmanna či Neubauera. Bude nás inšpirovať nielen francúzsky zbožňovateľ prírody Rousseau, ale tiež - a možno predovšetkým - jeho menej slávny anglický predchodca Shaftesbury. On to bol, kto stál na začiatku teoretických úvah nad krásami prírody už na prelome 17. a 18. storočia (zomrel v roku 1713, rok predtým, ako sa narodil Rousseau). Úlohu tohto takmer zabudnutého anglického mysliteľa ocenil aj Stanislav Komárek, ktorý ku knihe svojho žiaka napísal svieži úvod.
Vlastne prvým slávnym človekom, kto ocenil krásu prírody pre ňu samú, bol Krištof Kolumbus, keď objavil nový svetadiel. A práve vtedy sa začal novovek. Nápadná vlažnosť antiky i stredoveku ku krásam prírody však mala svoje logické korene. Človek sa ešte nevyčlenil z prírody a nemohol ju vnímať ako niečo krásne, skôr preňho bola hrozbou; veď ešte aj dnes je lepšie obdivovať prales v televízii, ako v ňom žiť. Preto mohli byť hlboké lesy a zahmlené veľhory, ktorými sa dnes mnohí z nás tak nadchýnajú, ešte v 18. storočí pre vtedajšiu elitu ohavné.
Pokiaľ ide o spôsob vnímania krás prírody, veľa sa zmenilo (hovorí sa tomu kultúrny vývoj). Stibral dokonca tvrdí, že dnešný Európan je v tom bližšie k dnešnému Číňanovi než ku Grékovi z čias antiky. Máme vraj aziatský zmysel pre detail, pre malé a nenápadné pôvaby, cit pre pominuteľnosť a talent pre "horkosladký" pocit z estetického zážitku. Nuž, to je samozrejme diskutabilné tvrdenie. Veď práve európski ochranári si zvykli argumentovať najmä jazykom najmodernejších prírodných vied a praktickými potrebami človeka. Akoby sa stále báli priznať, že v ľudskej prirodzenosti je chrániť najmä to, čo sa nám páči, aj keď ani nemusíme vedieť, prečo. Možno práve Stibralova kniha im pomôže preladiť tóninu.
Autor preštudoval ohromné množstvo faktov a predložil ich čitateľovi ako na tanieri. Nepochybne v silách tohto estetika a filozofa, ktorý vyštudoval aj dejiny prírodných vied, bolo napísať o estetike novoveku niekoľko tučných dielov. Neurobil to však. Zostáva len konštatovať, že aj pri písaní kníh platí: Krátkosť je sestra talentu a nepriateľ honoráru.
Denník SME 
MICHAL AČ

[19. 5. 2005]