„čas je způsob místa“

Václav Cílek: Makom. Kniha míst, Dokořán, Praha 2004

Jiří Trávníček

Profesní geolog Václav Cílek patří k těm nemnoha, kdo dokáží spojit vědy přírodní s humanitními, vědomostní zázemí se schopností vyhmátnout problémy dané chvíle, smysl pro věcnost s osobním zaujetím. Nadto umí podmanivě psát. Takového nám jej představila jeho knížka z roku 2002 Krajiny vnitřní a vnější.

Místa, krajiny, střední Čechy

Nyní je tu kniha druhá. Podle autorova úvodního přiznání má jít o pokračování té předchozí. Krajina, místo, prostor jsou tu promýšleny dále. V. Cílek zůstává na stejné stopě, ale oproti předchozí knize činí více úkroků do stran; jeho kroky jsou často i drobivější. Daleko více tato kniha žije z příležitostí, kterých se autorovi bohatě dostalo (který šéfredaktor by nestál o takovéhoto přispěvatele!), zejména při psaní pro různé časopisy (Prostor, Respekt, Veronika ad.).
Příčným tématem, důvodem i smyslem Cílkových úvah (dohromady jich je třicet pět) je místo. Místa představují podle autora "nitky vedoucí k příběhům, tajemstvím a banalitám", jsou "zrcadly některých částí nás samých". S kulturní a topografickou podrobností se autor věnuje středočeské krajině. Její genius loci se podle něj vyznačuje mnohostí vlivů a pestrostí základů. Není to krajina jednolitá, k čemuž napomohla jak Praha (ta z pozice středu středočeskou krajinu blokuje ), tak dálnice a komunikace, které ji rozbíjejí na malé kousky. Předměstská území, jež stále expandují, zastírají původní ráz této krajiny. V. Cílek dochází k přesvědčení, že to není "heroická, ale spíš lidská krajina; je v ní víc práce a realismu než smělých výbojů a romantických citů". Tuto celkovou charakteristiku doplňuje autor zkoumáním jednotlivých míst: Kutné Hory, Závisti, Vrbčan u Kolína ad. Je to směs geologie, geografie a kunsthistorie, která vždy vychází z osobní zkušenosti. Cílkův výkladový styl je dost široký i na to, aby se do něj vešly také jevy, jež nejsou fixovány pramennou historií: různé pověsti a místní legendy. Přestože je znát, jak blízko má k barokní senzibilitě a vůbec k časům, kdy krajina ještě měla sakrální rozměr, nevyhýbá se autor ani místům, jež svou sakrálnost pozbyla - například Kladnu či Litvínovu. Přitom ukazuje, že se v nich posvátno opět obnovuje. Je to případ Kladna, v němž pece „ztratily svou funkci a čas je začal strukturně a barevně opracovávat“ čímž se „proměňovaly v jiný typ objektu“.
Cílek své krajiny nepopisuje, ale čte je. Je spíše jejich interpretem než analytickým zkoumatelem. Krajina a středočeská místa jsou mu textem, ale takovým, ke kterému se nelze dostat , než že v nich jsme a že také dokážeme vstoupit do jejich kulturního a historického zázemí. Tento text je třeba zažít a vlastníma nohama projít. Ne nadarmo autor tvrdí o Kuksu, že jde „o místo, o kterém by se nemělo psát, ale kam by se mělo chodit“. Místo a krajina vyžaduje i adekvátní přístup - chůzi. (Ale cosi si o tom přečíst rovněž není nic neadekvátního.)

Geolog s přesahem a kombinátor

Až dosud byla řeč o prvním oddíle. Ve zbylých dvou se autorův zájem rozptyluje více do šířky. Čteme úvahy inspirované cestou do USA a Himálají, o tom, jak „z hlediska dřívějšího vývoje krajiny jsou dálnice nepřirozené“, o slovenských bačích, o tom, jak se liší vesnice na obou stranách Šumavy, o knowledge society, o koncepci rychlého zapomínání, jež vyhovuje především konzumu a obchodu, o americkém „zoufalství úspěchu“. Vnímavě autor píše o ruských malířích, kteří se v devadesátých letech dvacátého století usadili v Praze. I zde je Cílek v každém tahu svého uvažování autorem invenčním, invenčně kritickým.
Je znát, že mnoho trendů naší postindustriální současnosti mu není blízkých, ale nikdy nenasazuje na militantní tón bojovně nasupeného levičáctví či naopak zapšklého tradicionalismu. Cílkova pozice je přemýšlivě kritická - na rozdíl od hněvivého kriticismu dnešních Literárních novin či Jana Kellera. U Cílka je znát, že dříve, než se zrodil postoj, musela existovat myšlenka, a dřív než existovala myšlenka, muselo se projít nějakým poznáním (sbíráním faktů). Poznání a myšlenky nechybějí ani těm druhým, ale je vidět, že jsou už dopředu dirigovány pevným postojem (ideologií). Cílkovo uvažování o současném světě, proměnách krajiny, ekologii je verzí pro rozumné a přemýšlivé, tedy pro ty, kdo nejsou vůči současnosti a priori negativističtí a kdo chtějí být přesvědčováni spíše klidnou a věcnou argumentací než plamennou dikcí. Václav Cílek představuje vůbec šťastný typ myšlení. Je zakotven ve svém oboru, ale umí ho stále překračovat. Zvládá jak polohu empiricky kontrolovaného přístupu, tak smělého vytyčování. Má názor, ale nepotřebuje ho upevňovat do ideologického systému. Takovýchto lidí - troufněme si zavěštit - nám asi bude třeba stále víc a víc, nikoli odborníků na jedno téma a shromažďovatelů dat. Slovy samého autora: „To jen Evropané a bílí Američané věří tomu, že když toho budou hodně vědět, budou tomu rozumět.“
Cílek, jak nám ho představily jeho dvě knihy, se vyloupl jako velký sympaťák. Jako někdo, s kým by byla radost posedět u piva a popovídat si. A takové povídání je možné s člověkem, který si na sobě příliš nezakládá. Přesto však k jistému posunu od první knížky ke druhé došlo. I v Krajinách vnitřních a vnějších vede jistý šev mezi geologem s přesahem prvního oddílu a jakýmsi až krajinným mystikem oddílu druhého. Lépe se navazuje kontakt s prvním, třebaže zajímavý a inspirativní je i druhý. Druhá Cílkova knížka se ve své druhé a třetí části vydala směrem pestrého sbírání příležitostí. Jinými slovy: V. Cílek nám poněkud zguruovatěl a znewageovatěl. Je asi jedním z mála českých autorů, kteří umějí vstupovat do diskusí na témata z různých oblastí. Nadto je nadobyčejně vzdělaný a múzický. Je vidět, že umí v podstatě na požádání rozehrát koncert, jemuž nechybí téma a ve kterém se ke slovu dostane geologie, ekologie, sociologie, demografie, dějiny umění, literatura, výtvarnictví. . . Všechno si tu nachází své místo, je to čtivé, inteligentní. Hlubší stopy však přece jen zanechává to, co si autor „odpracoval“ empiricky, tedy jako ten, kdo dokáže ještě něco více než podmanivě kombinovat a putovat napříč obory. Domnívám se, že role „geologa s přesahem“ V. Cílkovi padne více než role „krajinného mystika“ a „kombinátora“.
Autor v úvodu ohlašuje, že chystá třetí knihu. Těším se na ni, ale současně se obávám, že ji skutečně napíše.

Makom je i krásným artefaktem, na čemž mají zásluhu fotografie Hany Rysové a Václava Cílka, stejně jako ilustrace Antonína Střížka. Zejména pokud jde o Hanu Rysovou, pak před některými jejími fotografiemi zůstáváme stát bezmála u vytržení, především před těmi, kde autorka nafotila cesty v krajině. Cesta – smír člověka i přírody, něco umělého a zároveň přirozeného, pozvání k chůzi krajinou: nechej se vést a dívej se. I díky H. Rysové , můžeme uvědomit, jak obrovský rozdíl je mezi cestou a silnicí.

jiří trávníček (*1960) literární teoretik a kritik