Title: HN
Author: Marcela Turečková
Company: Dokořán

HN.IHNED.CZ  16. 2. 2007

Svět, který už není

Některé věci lze vidět jen v přítmí, říká otec synovi. A protože příběh, který se začíná odvíjet právě onoho letního barcelonského rána roku 1945, kdy věta zazní, je tajuplným přítmím prostoupen téměř až k závěru, dovolují nám jeho stránky spatřit i něco, co dávno zmizelo.
Román Stín větru, jehož autorem je současný španělský prozaik Carlos Ruiz Zafón, nikoli náhodou připomene klasický gotický román se spletí intrik, úkladů a nástrah. Anebo se tu o své dědictví hlásí film noir, který své nejlepší plody vydával v časech, kdy se podivuhodný příběh odehrává? Jedno i druhé může být pravda, neboť v různých rozhovorech se k těmto žánrům španělský prozaik hlásí. Stejně tak je ale možné mluvit o vlivu romantizujících příběhů Alexandra Dumase a Victora Huga, jejichž jména padají hned na prvních stránkách. Na mysl nutně přicházejí také jména Umberta Eca či Jorge Luise Borgese - přinejmenším pro nápadnou podobnost magických knižních labyrintů z jejich textů se Zafónovým "pohřebištěm zapomenutých knih". Ale taková až podezřelá blízkost je patrně nutnou daní každého literárního příběhu, v němž hrají knihy klíčovou roli.
O knihách uslyší malý vypravěč Daniel Sempere od svého otce antikváře zvláštní pravdu: "Všechny v sobě mají duši toho, kdo je psal, a taky duši těch, kteří je četli, prožívali a snili s nimi." Chlapce ale zaujme zejména jedna kniha, Stín větru od tajemného autora Juliána Caraxe. Ten román ho uvede "do dosud nepoznaného světa obrazů a pocitů" a dokonce - protože "věci mají v jádru jakýsi tajný plán" - změní i jeho život. Zaujatého čtenáře posedne až náruživá touha dozvědět se víc o osudech spisovatele, který shodou okolností také žil v Barceloně. Příběh Danielova dospívání, prostoupený zmatky lidského zrání i objevováním neúprosných zákonů světa, se zvláštně proplétá s příběhem popsaným v knize i s reálnými příběhy, jež ve vzpomínkách odkrývá paměť lidí z Caraxova okolí. A tomu podivuhodnému skupenství osudů, poznamenaných vášněmi, city, nepochopením, lidskou záští i tragikou dějin dominuje magická atmosféra katalánské metropole...
Zafónova Barcelona není městem z turistické pohlednice. Ožívá v ní zmizelý život z přelomu čtyřicátých a padesátých let. Platí o ní stejná slova, která ve své době uslyší mladý Daniel: "To už je dávno ztracený svět..." Pomíjivost času a nestálost lidské paměti, to jsou vlastně ústřední témata Zafónova Stínu větru.
Pečlivě vyvážené dávky romantiky, nostalgie, sentimentu, tajuplnosti, stejně jako autorova schopnost vyprávět příběh představivostí zjitřenýma očima dospívajícího chlapce, způsobily, že román zaujal ohromnou masu čtenářů, a nejen v té části světa, kde je španělština mateřským jazykem. Nad grandiózními údaji o prodeji knihy se dokonce začalo mluvit o "zafónománii". Tajemství úspěchu je v tomto případě však téměř prosté: čtenáři teskní po klasickém příběhu, který by je, alespoň na pár hodin, uchvátil právě tak, jako ty dávno ztracené knihy, skrze něž v dětství a dospívání objevovali svět.

Carlos Ruiz Zafón: Stín větru. Ze španělštiny přeložila Athena Alchazidu. Dokořán, Praha 2006.