Čeho si pan prezident nevšiml
19. května 2007, Lidové noviny

Nepříjemná pravda Al Gore V překladu Jitky Fialové vydalo nakladatelství Argo, Praha 2007, 329 stran. Modrá, nikoli zelená planeta Václav Klaus Vydalo nakladatelství Dokořán, Praha 2007, 168 stran. Nejistý plamen. Průvodce ropným světem Václav Cílek, Martin Kašík Vydalo nakladatelství Dokořán, Praha 2007, 192 strany.
Loňská zima nás překvapila nevídanými dávkami sněhu, po letech opět potěšila příznivce zimních radovánek, navnadila majitele lyžařských vleků a vyprovokovala je k dalším investicím. Ta letošní však byla zcela odlišná. Ubytovací zařízení na horách zela prázdnotou a ti, co do lyžařských středisek rychle investovali, se dokonce odvážili požadovat po státu náhrady za finanční újmy, které jim zima přinesla. Mezi oběma odlišnými zimami přišly povodně a záplavy, několik letních vln velmi vysokých teplot, pak zase „trocha“ sucha, nezvykle teplý podzim a do toho ještě v polovině ledna větrná smršť Kyrill.
Ale nebyli jsme v tom sami - podobná překvapení z rozmarů počasí zažívali i jinde. Nezvykle vysoké teploty byly v Severní Americe, ve Skandinávii, ale také v Číně, Africe či v Austrálii. Sucha panovala po dlouhé měsíce ve východní Africe a v Austrálii, sucho zničilo miliony hektarů nadějné úrody v Číně. Prudké deště a záplavy postihly jihovýchodní Evropu, sever Afriky, Bolívii, Ekvádor, Filipíny, severozápad i severovýchod Spojených států. Tak bychom mohli ve výčtu výrazných extrémů pokračovat a drobné, řekněme „běžné výkyvy počasí“ klidně ponechat stranou. Celé je to tak trochu zvláštní...!
Předpovědět klima neumíme
Již léta se klimatologové snaží pochopit souvislosti, zjistit možné trendy a odhadnout, jakým směrem se může další vývoj klimatu ubírat. Zdůrazňuji, že odhadnout, a ne předpovědět! V našem oboru lze totiž předpovědět pouze počasí. Úspěšnost předpovědi sice s vývojem poznání atmosférických procesů a s rozvojem výpočetní techniky roste, ale stále výrazně klesá s časem, pro který předpověď provádíme. Zatímco jednodenní předpověď mívá úspěšnost kolem 95 procent, týdenní obvykle nebývá úspěšnější než 60 procent. Chtít pak předpovědět klima jako jakési „průměrné počasí“ a navíc ještě na celá desetiletí dopředu, to skutečně klimatolog neumí a ještě hodně dlouho umět nebude! To je důvod, proč se uchyluje k odhadům a vývojovým projekcím. Ty vycházejí z co nejpřesnějšího popisu složitého klimatického systému a vzájemných vazeb mezi jeho složkami. Převedením všech dosud poznaných vztahů do soustav rovnic vlastně končí první část práce klimatologů. Pak nastoupí zejména ekonomové, kteří ve scénářích představí odhad dalšího socioekonomického vývoje světa. Po provedení numerických simulací se klimatologové, ekonomové, ale i další odborníci z dotčených zájmových oblastí sejdou, aby společně výsledky zhodnotili a provedli jejich interpretaci (Nerozhodují o ní tedy pouze klimatologové, jak se často mylně uvádí!). Společně pak předkládají odhady třeba politikům, kteří by měli posoudit případná rizika a rozhodnout, co a jak dál. Tolik tedy v kostce postup zpracování výsledků, třeba i těch, které obsahuje poslední zpráva OSN.
Téma podnebí stále více zajímá také veřejnost a publicisty, ale i bývalé či současné politiky. Právě jejich názory obvykle vzbuzují zájem nejenom proto, že jde o známé osobnosti, ale i proto, že jejich názory na podstatu problému a jeho řešení se mnohdy značně liší. Zaujala třeba nedávná tzv. Sternova zpráva, o jejíž zpracování požádal britský premiér Tony Blair těsně před svým rozhodnutím skončit v úřadě. Zpráva varuje před ekonomickými důsledky klimatických změn, nepřijme-li svět okamžitá řešení.
Oscarové hodnocení obdržel dokumentární film režiséra Davise Guggenheima Nepříjemná pravda, který je založen na přednášce bývalého amerického viceprezidenta Ala Gora. Film, stejně jako stejnojmenná Gorova kniha, pojednávají o globálních nebezpečích a rizicích, které tyto změny mohou v budoucnu vyvolat. Na základě představy velmi silného negativního vlivu člověka na stávající a budoucí klima planety se snaží v divácích či čtenářích vyvolat zájem o tuto problematiku a přimět je, aby změnili svoje chování.
I prezident Václav Klaus otevřeně projevuje své názory na toto téma. V poslední době zaujal třeba svými odpověďmi na otázky amerického Kongresu pro slyšení právě s Alem Gorem a tento týden mu vyšla již dlouho avizovaná knížka Modrá, nikoliv zelená planeta.
Přesvědčivý Gore
Al Gore jak v knize, tak i ve filmu postupuje značně systematicky. Vysvětluje podstatu skleníkového efektu a objasňuje příčiny jeho zesilování vlivem narůstajících koncentrací skleníkových plynů, neboť právě ty ze zcela zřejmých fyzikálních příčin přispívají k nárůstu globální teploty planety: absolutně sice malému, ale pro změny v klimatickém systému velmi významnému. K pochopení principu není třeba mít žádné zvláštní vzdělání, bohatě postačuje středoškolská fyzika. Ani doložení nárůstu globálních emisí oxidu uhličitého v posledních desetiletích a významného podílu člověka Gorovi nečiní potíže, protože jde o fenomény měřitelné, a tudíž těžko zpochybnitelné. Skutečnosti jsou podávány velmi přesvědčivě, ve filmu až nadmíru emotivně. Když ale vidíte třeba čtyři satelitní fotografie postupně vysychajícího afrického Čadského jezera z let 1963 až 2001, tři příklady odtávání Grónského ledovce z let 1992 až 2005 či fotografie postupně se vyvracejících smrků na Aljašce (tzv. „opilé stromy“), pak záhy přestanete pochybovat o tom, že vody v Africe ubývá, že Grónský ledovec odtává, nebo že tundra na Aljašce taje, a stromy tak ztrácejí pevnou půdu pod nohama.
Al Gore je především politik, a proto rád některé detaily nadsadí, mírně zkreslí, někde ukáže jen část pravdy. Určitě proto, aby více upoutal a svůj projev učinil zajímavějším. Byť klimatické modely poskytují spektrum možných scénářů, vybírá z nich samozřejmě ty nejkatastrofičtější. Občas se najdou i pasáže, které se příliš na pravdě nezakládají. Například vliv klimatické změny na zvýšení četnosti výskytu hurikánů a tajfunů zatím ještě prokázán není a k zatopení třeba Floridy, New Yorku či Pekingu by se musely hladiny oceánů zvednout o několik metrů - a k tomu pouhým nárůstem emisí dojít nemůže. Knížce i filmu je třeba přiznat, že jejich obsah a ladění může veřejnost znejistit a vzbudit v ní nakonec i přesvědčení, že probíhající změny je třeba brát vážněji než dosud, nepodceňovat je a zamýšlet se nad nimi, což byl zřejmě i hlavní záměr.
Klausova Modrá, nikoliv zelená planeta se na problém dívá z opačné strany. Je postavena na představě „soudobého střetu o lidskou svobodu“. Podle autora ji na počátku 21. století již neohrožuje socialismus, ale „téměř bezskrupulózní ideologie s přírodou nesouvisejícího environmentalismu“, který „nemá s přírodními vědami nic společného a nemá nic společného ani se společenskými vědami, do kterých chce zasahovat“. Souhlasím, ale nevím, jakou definici „environmentalismu“ má Klaus na mysli. Jde mu skutečně pouze o ten nejradikálnější environmentalismus představovaný ekoterorismem či ekoanarchismem, nebo jím označuje vše, co má jakýkoliv vztah k ekologii?
Přírodní prostředí, ekologie a environmentalismus, to totiž není zcela totéž! Ekologie byla v původním významu biologická věda, která se zabývala vztahem organismů a jejich prostředí a vztahem organismů navzájem. Postupem času se jako vědní obor rozšířila i na další vědy, zejména přírodní. Občas je ale tento termín přeneseně používán i jako označení určité ideologie a zde již začíná docházet k nebezpečnému směšování pojmů ekologie a environmentalismus. Ten se totiž na základě různých pojetí zdrojů vnitřně diferencuje nejenom na radikální či umírněný, ale jako termín je často používán i k podpoře koncepcí udržitelného rozvoje jako neideologického souhrnu ekonomicko-legislativních strategií a technologických inovací za účelem sladění civilizačního tlaku na přírodu s jejími adaptačními limity. Na úrovni ekologického pohledu na svět je člověk součástí ekosystému, nad kterým se nachází jeho „socioekonomická nadstavba“, kterou může ovlivňovat. Přírodní prostředí a jeho tvorba a ochrana je pak průnikem ekologie a její socio-ekonomické nadstavby.
Z Klausových formulací a četných odkazů v knize se zdá, že se jeho pohled zužuje pouze na vztah ekonomie a environmentalismu, pod který ale zahrnuje i ekologii a přírodní prostředí. To pro něj prakticky není a tvrdí, že „neexistuje žádný předem daný optimální stav světa, který máme povinnost chránit“. S tímto výrokem je skutečně třeba polemizovat, protože to byla právě ekologie, která se jako vědní disciplina například na počátku devadesátých let u nás příznivě podepsala třeba jenom na výrazném zlepšení kvality ovzduší a čistoty vod. Určitě je dobře, že ekologie přestala být tím téměř zakázaným tabu, kterým byla za minulého režimu!
Podle Klause existuje pro ekonomiku přírodní prostředí pouze tehdy, je-li definováno buď jako zdroj, či odpad, za které je třeba zaplatit. Je-li definováno jinak - pak prostě neexistuje! Jelikož lze nalézt spousty důkazů o změnách, které se v klimatickém systému odehrávají, tak bych očekával, že nad nimi nebude Klaus přivírat oči. Předpokládal bych, že se bude snažit mezi ekologií (prosím, ne environmentalismem!) a ekonomikou nalézt kompromis a pokusí se do svých ekonomicky laděných úvah zahrnout třeba externality, které v přírodě lidskou činností vznikají. Místo toho však samotnou existenci jakýchkoliv změn zpochybňuje!
Například energetické zdroje jsou podle něj „vytvářeny lidmi a podstatou jejich existence je růst lidského poznání, které nemá žádné přirozené limity“. Jsou proto z ekonomického pohledu nevyčerpatelné, neboť „vyčerpávající se zdroje jsou díky růstu jejich cen průběžně a hladce nahrazovány jinými, případně šetřeny jejich úspornější spotřebou“. Toto vcelku bezstarostné tvrzení však vyvolává otázku, bude-li zdrojů vždy dostatek a jaká bude jejich cena.
Václav Cílek a Martin Kašík se ve své knize Nejistý plamen zabývají otázkou zdrojů ropy a výhledů její těžby. Zásoby odhadují na dalších 40 až 70 let, ale potíže s její dostupností můžeme očekávat již během příštího desetiletí. Vše totiž podle nich nasvědčuje tomu, že alternativní zdroje energie nedokážou levnou ropu zatím rychle a účinně nahradit a vývoj nových technologií, třeba jaderné fúze, je daleko pomalejší, než se před desetiletími očekávalo. Cílek s Kašíkem zcela reálně připouštějí možnost velmi negativního synergického scénáře, kombinujícího vysoké ceny ropy, klimatickou změnu, vliv stárnoucí populace a politickou radikalizaci. Přesto se, jak sami říkají, snaží „nepodlehnout povinně optimistické ideologii ekonomů, ani katastrofickým scénářům typu velké vymírání lidstva“. Přečteme-li si jejich knížku po knížce Klausově, rázem nás napadne otázka, je-li Klausův ekonomicky laděný „techno-optimismus“ vůbec namístě a je-li naše svoboda vlastně ohrožována!
Nerad bych, aby moje řádky vyzněly jako zoufalý pokus za každou cenu kritizovat Klausovu knížku. Určitě je dobré, že ji pan prezident napsal, protože je třeba, aby zazněly všechny názory a otevřela se vyvážená diskuse k tématu. Kdybych ji však mohl číst tak, že o existenci problému klimatické změny ví, zvažuje jeho rizika a zároveň nás varuje před radikálními, ale někdy třeba i umírněnými environmentalisty, skutečně bych ji velice ocenil. Určitě se s panem prezidentem shoduji na nesmyslnosti řady kroků, které environmentalisté soustavně vymýšlejí a které v poslední době kolem sebe vidíme stále častěji. Vymýšlejí je, aniž by si dali práci byť jenom s elementárním odhadem toho, co nás jejich nápady mohou stát a jaký profit ve skutečnosti přinesou -chybí jim totiž ona „cost-benefit analýza“, o které Klaus tak často hovoří.
Zcela chápu, že Václav Klaus „už není jenom znepokojen, že se už i zlobí“, a že právě to ho přimělo k napsání útlé knížky. Stejně jako Al Gore, i on s ní určitě sklidí zaslouženou pozornost. Ale škoda pro něj, že zcela přehlédl fyzikální podstatu problému a ve svém přílišném zahledění do všemocné ekonomie přehlédl i to, že se na Zemi už cosi odehrává...!
***
Zatímco Al Gore pracuje občas s nepodloženými závěry, Václav Klaus v rozporu s vědeckými fakty zpochybňuje samotnou realitu klimatických změn
Škoda pro Klause, že zcela přehlédl fyzikální podstatu problému a ve svém přílišném zahledění do všemocné ekonomie přehlédl i to, že se na Zemi už cosi odehrává...!
O autorovi| Jan Pretel, klimatolog Autor (*1943) je vedoucí oddělení klimatických změn Českého hydrometeorologického ústavu
Jan Pretel