S Makomem na cestách

Václav Cílek s Makomem úspěšně navázal na předchozí titul Krajiny vnitřní a vnější. Nejedná  se o klasické pokračování s vývojem děje či postav, takže bude-li čtenář číst nejprve „druhý díl", nic se neděje, žádná kontinuita se neztrácí. Ostatně vesele se může pustit nejdříve do dílu třetího (Dýchat s ptáky). Makom podobně jako Krajiny vnitřní a vnější působí působí, jako by byl složen z několika různých, na první pohled nesourodých publikací.  Vedle sebe tak leží filosofické a filosofující eseje, atraktivní průvodce (ne)zajímavými kouty a zákoutími nejen českých luhů a hájů a přírodovědně i ekonomicky laděná zamyšlení analyzující minulost a tipující budoucnost. Milovníci Zeměplochy Terryho Pratchetta se jistě pousmějí nad myšlenkami o želvě bloudící vesmírem: „Není někde ve vesmíru hodně stará, pomalu se mezi souhvězdími pohybující se želva a nejsou všechny želvy jejími dětmi? Vesmír jako temná voda s jiskřičkami hvězd a mezi nimi pluje želva, pomalu se nadechuje vyplouvá nad hladinu, celý temný vesmír je pod ní, ale to, co je nad hladinou nerozeznám. " Věty jako vystřižené z první kapitoly některé  knihy Pratchettovy zeměplošské série.  A podobně jako Pratchett se i Cílek dopustil přírodovědného omylu, když prohlásil želvu za obojživelníka. Velmi současná je myšlenka o infekčnosti židlí. Vtipná nadsázka, která krásně poodhaluje jednu z mnoha rovin běžného života, nad kterým se občas všichni pozastavíme, ale nedokážeme je tak půvabně odhalit. „U nás na Slovensku jsme jako první na světě prokázali, že židle jsou psychologicky infekční. Když na místo ředitele lesního závodu posadíte docela rozumného člověka, během několika let úplně zhloupne. Vypozorovali jsme, ,že odolné povahy vydrží tak jedno funkční období, ale už dvě funkční období vám natrvalo změní mozek. A čím vyšší je ta židle, tím víc je infekční." Jinde perfektně vysvětlí, jak to chodí mezi šumavskými smrky a kůrovcem, takže hrubou představu o ve vlnách se vracejícím tématu porozumí i nebiolog. Ale když tvrdí, že „americké veverky vyhubily v Anglii naše zrzečky" tak nemá pravdu. Na „naše", tedy evropské zrzečky lze pořád ještě na britských ostrovech narazit, i když americká veverka popelavá Sciurus carolinensis se v Británii skutečně nehezky roztahuje.
Věty o několika knihách v jedné nejsou výtkou, neboť V. Cílek dokáže skloubit různorodé pohledy na svět tak, že se doplňují a čtenář díky jednotlivým kamínkům snáze vidí celou mozaiku předkládané myšlenky. „Často si říkám, že žiji v klipovité kultuře a že bych měl vypadnou. Zabili čas, parchanti. Rozmělnili jej na okamžiky," píše autor v Eseji o hlučných rocích života, jež jsou chvílemi v tichu nesmrtelného moře. Jedna věta - jedna myšlenka, které v rámci eseje dává autor  mnohem rozsáhlejší prostor a rámec. Díky vytříbenému jazyku, který je V. Cílkovi vlastní, se s Makomem okamžiky prodlouží už jen tím, že se zamyslí nad právě přečteným. A pobídka na závěr: kdo nezná na vlastní kůži areál kladenské Poldovky, Cílkem označený za novodobý Yucatán, měl by tam vyrazit. Nejlépe s Makomem pod paží. Kniha je neobvyklým průvodcem po obvyklých místech. Má dar být společníkem na stezkách abstraktních úvah i inteligentní myšlenkovou mapou (nejen) středočeské krajiny.
Celkem si za necelé tři stovky čtenář pořídí 300 stran, 16 stran barevné obr. přílohy a 75 fotografií a ilustrací. Tedy poměr cena - výkon jednoznačně nahrává kupujícímu. Tolik vlastních myšlenek, ke kterým vás Kniha míst vyprovokuje, zas tak často nekoupíte. O tom se snadno přesvědčíte na kterémkoli novinovém stánku, kde za oblbující „čtení" je nejeden z nás ochotný dát v poměru k počtu stran a intelektuální úrovni tiskoviny nesrovnatelně větší peníz.
Václav Cílek, Makom, kniha míst.  Druhé, doplněné vydání, nakladatelství Dokořán.