Ticho touhou znavené 
12.01.2011   Michaela Wilhelmová, Webmagazín Rozhledna
Jímavá zvukomalba, zádumčivost, jakou nabízí snad jen procházky zasněženými ulicemi i rozjímání na pokraji deprese. Skvěle volené jazykové prostředky a všudypřítomná melancholie dělají z Karla Hlaváčka ikonu českého symbolismu a dekadence. Nový výběr tato slova jen potvrzuje. 
Najdete tu věky ověřenou klasiku, kterou nezevšední ani nudné školní učebnice, ale nepatříte-li k extrémistickým Hlaváčkovcům, přijdete si i na pár pěkných kousků, jaké div ne coby "novinku" oko zhltne s hořkosladkou pachutí dekadence pod jazykem. 

Hlaváček je ve své době (žil 1874 až 1898) znám paradoxně více jako zakladatel Sokola v Libni, než coby duševně rozervaný básník dodnes zbožňované dekadence. Kdo se vyzná v Praze může ocenit infomaci, že před více jak stoletím škobrtal Hlaváček pravidelně do kopečka U Kříže, se Zenklovou ulicí za zády. Čte-li tyto řádky čtenář přímo místní, může opáčit, že Karel Hlaváček má dnes přeci svou ulici. Svatá pravda. A to dokonce hned za rohem. Bohužel, nikdy v ní nebydlel. 

Škoda, že Karla Hlaváčka roku 1898 skolí tehdy rozšířená tubera. Mohli jsme se dočkat ještě plejády dalších, napůl potají sepisovaných skvostů. Přestože poezie dnes patří (na rozdíl například od kuchařek) k nejméně se prodávajícím žánrům, mistrovi bychom rvali listy zpodtužky. Stačí namlsat pár stránek a nezbývá než dát zapravdu rčení, že kvalitu díla prověří čas. A ten hraje bezesporu pro Hlaváčka. 
Palec nahoru vystřeluje i pro edici Mocca. Klasický, ovšem nesporně zdařilý obal. Jemná průhlednost asociuje trýzněnou duši, depresivní výjev by mohl být ikonou dekadence. Karel Hlaváček, který se celý život marně pere s finanční nouzí, by se určitě nad svou novou sbírkou sám s potěšením usmál a tým z nakladatelství Dokořán s uznáním poplácal po zádech...