Maďarská kuchyně je všeobecně považována za ostrou, pikantní či pálivou. Každý, komu kdy zachutnal paprikáš, palačinky à la Hortobágy nebo fazolová polévka à la Jókai, ten ví, že to není pravda – všem těmto pokrmům dominuje smetana, která dokáže zjemnit každou pálivější chuť. Maďarská kuchyně, to jsou i sladké dezerty, tvarohové knedlíky, ořechovo-čokoládové palačinky à la Gundel, kaštanové pyré nebo piškoty se šlehačkou. Maďaři mají ve skutečnosti ve větší oblibě sladké chutě než ty ostré a pálivé. A nejvíce ze všeho zbožňují sladkou chuť porážky.
V budapešťském vojenském muzeu, mezi husarskými uniformami a prapory z roku 1848, se nachází sál, který je celý věnován potopení maďarské ponorky „Svatý Štěpán“ italskými torpédoborci. Pýcha rakousko-uherské flotily (jejímž velitelem byl koneckonců Horthy) šla ke dnu stejně snadno jako Titanic. Nejvýznamnější námořní událost v dějinách země, jehož mořem je Balaton – mělké, protáhlé jezero –, je zároveň její největší námořní porážkou. Není tedy divu, že si zasluhuje zvláštní sál. Pochopitelně vím, že až do první světové války se uherská monarchie jednou nohou otírala o Jadran a smáčela si palec u nohy v Rijecké zátoce, ale na starých mapách a jejich moderních replikách, které se prodávají se záměrem potěšit zmučená maďarská srdce, se toto území i přesto nazývá „Horvát-Szlavónország“, „Chorvatsko-Slavonie“.
Nedaleko Moháče se nachází mauzoleum věnované zmíněné porážce, které vyrostlo na místě masových hrobů, v nichž je uloženo na patnáct tisíc padlých. Porážce, která přestože se udála v roce 1526, je dodnes obestřena jistou přitažlivostí. Je sice pravda, že důsledkem této porážky byl mimo jiné rozpad uherského království, které na jedné straně upadlo do područí Turecka a na straně druhé do područí Habsburků, do poddanství, z nějž se Uhry vymanily prakticky až po první světové válce a rozpadu habsburské monarchie. A to jen proto, aby země opět upadla nejprve do osidel důsledků Trianonské smlouvy, poté do područí Německa a po roce 1945 skončila v porobě SSSR. A dnes, kdy područí Bruselu a globální ekonomiky může pokládat za okupaci leda šílenec, zbývá područí historie a paměti.
Ačkoli mají Maďaři porážku u Moháče stále v živé paměti, už si tolik nedokážou vybavit její příčiny – uherské politické elity šestnáctého století se nedokázaly shodnout na financování armády tváří v tvář blížící se hrozbě v podobě tureckých vojsk a jejich prvořadým cílem bylo oslabení královské moci. Papežský legát v Uhrách psal tehdy do Vatikánu: „Kdyby bylo možné za cenu tří forintů zachránit zemi, nenašli by se tři lidé, kteří by byli schopni takovou oběť nést.“ Moháč byla porážka objednaná na vlastní žádost: „Prosíme pěkně o jednu okamžitou porážku.“
Moháčské trauma je dodnes – kromě Trianonu – největším a nejbolestnějším nádorem na maďarské historické paměti. Výčet maďarských vítězství je krátký, je tedy mnohem snazší na ně zapomenout. Těžko může upřímně truchlit země, která zakoušela samá vítězství. Kdo však zabrání bědovat nad svým osudem zemi, která zažívala jen samé porážky? Když má člověk na paměti, že byl pokaždé v pozici poraženého, pomáhá mu to zapomenout, že ne vždy se jeho země ocitla v postavení oběti, ale občas se z ní vyloupl i kat. Výčet maďarských porážek zmírňuje výčet maďarských zločinů.
V dlouhém, patetickém filmu Stavitel mostů režiséra Gézy Bereményiho, který líčí příběh Istvána Széchenyiho, nejvýznamnějšího reformátora devatenáctého století, se objevuje motiv uherského povstání z roku 1848, který je však pojednán značně zkratkovitě, pokud jde o bitevní scény. Omezuje se vlastně jen na výjev pochodu maďarských zajatců přes Řetězový most v Budapešti. Přes most, jehož stavba se stala Széchenyiho fixní ideou a který postavil proto, aby po něm Maďaři mohli přejít ze svobody do otroctví. Zajatci kráčejí se skloněnými hlavami, poražení, ponížení, vytrestaní. Jiná podobná scéna zobrazuje popravu premiéra Lajose Batthyányho Rakušany. Batthyány, dnes patron náměstí, na němž se druhá linka budapešťského metra kříží s příměstskou železnicí HÉV, klečí před popravčí četou v póze známé z ikonografie, se vztyčenou pravou rukou, a volá: „Ať žije vlast!“ Bereményiho film je výpravný, nákladný a budí obdiv bezmála hollywoodským rozmachem, což ovšem nestačilo k tomu, aby si v něm tvůrce dovolil zobrazit nákladné bitevní scény. Kdyby takové scény vznikly, jistě by v nich maďarští husaři padali jeden po druhém jako mouchy a rakouští feldvéblové by házeli uherské prapory na hromady. Režisér by nejspíš mnohem raději zvolil kapitulaci armády generála Artúra Görgeyho u Világoše než sedmihradská vítězství generála Bema.
Stavitel mostů začíná scénou, v níž do rakouského špitálu pro choromyslné v Döblingu přivážejí Széchenyiho, který blekotá: „Jsem antikrist, jsem vrah Uher, jsem Ariman, jsem apokalyptická bestie.“ Přestože v dějinách válek a revolucí si všichni přáli být Kristem Spasitelem (takový byl třeba Kossuth), je jen dobře, že se v záplavě Kristů našel tu a tam i nějaký ten antikrist, protože většinou bývá hlasem zdravého rozumu. Maďarům i Polákům v osudových historických momentech chyběli antikristé, kteří by je spasili. Széchenyiho dohnal zdravý rozum k šílenství a nakonec i k sebevražedné zkáze.
Generál Görgey, zosobnění porážky (je mu nicméně třeba přiznat, že si na konto připsal i několik vítězství), má svůj velký jezdecký pomník na hradních baštách, odkud s kamennou vážností shlíží na budínské kopce. Stojí na protější straně hradeb, obrácen zády k turulovi, jenž svůj orlí zrak vpíjí do domů na pešťském břehu řeky. Turul jako mytologický symbol vítězství, Görgey jako ryzí symbol porážky. Stojí k sobě obráceni zády, hledí opačným směrem a jejich pohledy se nikdy nestřetnou.