Tiráž

John Maddox Roberts

Katilinovo spiknutí

SPQR II

© John Maddox Roberts 1991, 2012

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí být rozmnožována a rozšiřována jakýmkoli způsobem bez předchozího písemného svolení nakladatele.

Druhé vydání v českém jazyce (první elektronické)

Z anglického originálu SPQR II. The Catiline Conspiracy přeložil Aleš Drobek

Redakce Markéta Kulhánková

Obálka Pavel Růt

Sazba e-pub David Greguš

Vydalo v roce 2012 nakladatelství

Dokořán s. r. o., Holečkova 9, Praha 5,

dokoran@dokoran.cz, http://www.dokoran.cz

(490. publikace, 35. elektronická)

ISBN 978-80-7363-429-2

Řím v roce 70 př. n. l.

1. Saturnův chrám

2. Jupiterův chrám

3. Chrám bohyně Vesty

4. Rostra (řečniště)

5. Archiv

6. Kurie (sídlo senátu)

7. Vězení

8. Cirkus Maximus

9. Cicerův dům

10. Claudiův dům

11. Deciův dům

12. Fórum Romanum

13. Baziliky

14. Kolový most

15. Aemiliův most

16. Fabriciův most

17. Cestiův most

18. Tarpejská skála

19. Dobytčí trh

Obsah:

Tiráž

Řím v roce 70 př. n. l.

Kapitola 1.

Kapitola 2.

Kapitola 3.

Kapitola 4.

Kapitola 5.

Kapitola 6.

Kapitola 7.

Kapitola 8.

Kapitola 9.

Kapitola 10.

Kapitola 11.

Kapitola 12.

Slovníček pojmů

A – F

G – K

L – P

R – Z

Poznámka k pravopisu a výslovnosti latinských slov

O autorovi

Nový případ Decia Caecilia Metella

Senatus populusque Romanus = senát a lid římský

Geraldovi Pagemu – člověku, který ví úplně všechno o tajemství, dějinách a samozřejmě o pásovcích.

Kapitola 1.

Toho léta se nám donesla zpráva, že král Mithridates je po smrti. Zprvu se nám tomu nechtělo ani věřit. Mithridates nám byl solí v očích tak dlouho, že už jsme ho brali jako přírodní úkaz, stejně neměnný jako východ slunce. Jen ti nejstarší občané si dosud pamatovali ony šťastné dny, kdy ještě nebylo žádného Mithridata, jenž by nám neustále otravoval život. Pontský král zemřel stár a bez přátel, kdesi na Krymu, zrovna když osnoval další tažení na Řím, tentokrát po řece Dunaji. Byl to náš nejdůslednější nepřítel a bude nám chybět.

Ta novina nás zastihla uprostřed slunečného léta, jednoho z nejkrásnějších, kam až paměť sahá. Byl to čas míru a blahobytu. Občanské války Mariovy a Sullovy rychle uplývaly do zapomnění, hrůzy proskripcí a hromadných vražd jako by patřily do jiného věku. Řím triumfoval na všech bojištích. Na východě slavil Pompeius jedno vítězství za druhým. Nejprve rozdrtil středomořské piráty a pak si postupně podmanil Asii, Pontus a Arménii, a okradl tak Lukulla o slávu, pro niž tak dlouho a chrabře bojoval. Kréta padla až po vleklé kampani, kdy se válečné štěstí přiklánělo tu na jednu, tu na druhou stranu. Zůstal snad ještě někdo, koho by se měl Řím bát? Kartágo bylo zničeno již před mnoha generacemi a jeho trosky zaorány a zasypány solí, aby již nikdy nemohlo povstat z popela. Východ od Kilikie po Palestinu byl pod římskou nadvládou a jen dálná Parthie si ještě držela nezávislost. Na jihu nám byl Egypt, vypasený a lhostejný jako přežraný krokodýl, spíše pro smích. Numidie a Afrika dostaly náhubek. Na západě byla Hispánie poslušnou, daně platící provincií. Na severu ještě zůstávala hrstka nezcivilizovaných Galů s dlouhými vlasy a nohavicemi, která sloužila našim dramatikům jako bohatý zdroj komického materiálu.

Odpověď byla nasnadě: jediným nepřítelem Říma byl Řím sám. Stáli jsme na pokraji další série občanských válek, politických otřesů tak mohutných, že zasáhnou celý svět. Tyto události měly přijít až za několik let, ale při zpětném pohledu si říkám, že ono léto bylo posledním létem staré republiky. Ta odumřela na podzim.

Tehdy ovšem ještě nikdo netušil, že se k něčemu takovému schyluje. Leckdo by jistě namítl, že republika nikdy nezanikla, že náš velevážený První občan ji naopak znovu nastolil. To jsou však jen řeči hlupáků a patolízalů. Dnes jsem již příliš stár na to, abych si dělal starosti s tím, co si o mě První občan myslí, a tak mohu vše vypovědět podle svého nejlepšího vědomí a svědomí. Vyjde-li z toho jeho předek, božský Julius, s poněkud pošramocenou gloriolou, pak je to proto, že já tehdy Gaia Julia znal, kdežto První občan nikoliv. A není ani divu – První občan se totiž narodil teprve onoho roku. To mimochodem také o lecčems vypovídá.

Toho léta nás však nic podobného ještě netrápilo. Nejvážnější politickou aféru oněch dnů rozvířil prétor Otho. Před čtyřmi lety vydal coby tribun lidu zákon, který vyhrazoval čtrnáct řad v divadle takzvaným equites, neboli jezdcům – třídě zámožných, avšak neurozených občanů – a nyní jej jako prétor prosazoval. Nebyly z toho žádné nepokoje, ale lidé v divadle na něho syčeli, kdykoliv se v něm ukázal.

Velkou událostí sezony byl Lukullův triumf. Do Itálie se vrátil již téměř před čtyřmi lety a ihned oficiálně požádal senát o povolení oslavit svá vítězství nad Mithridatem a Tigranem. Pompeius obratně zpracovával tribuny tak, aby jeho žádost blokovali, ale Lukullus se nakonec přece jen dočkal. Do té doby musel v souladu s dávným zvykem pobývat mimo hradby Říma, kde byl ovšem v dobré společnosti. Kvintus Marcius Rex, vítěz nad Kilikií, a můj příbuzný Kvintus Caecilius Metellus Kretikus, vítěz nad Krétou, zde rovněž čekali na svůj těžce vydřený triumf, který jim Pompeiovi přívrženci odpírali. Pompeiův postoj k této věci byl prostý: veškerá sláva na celém světě patřila jen a pouze jemu, a kdo jí získal trochu pro sebe, byl sprostý zloděj.

Triumfální průvod byl nádherný, jelikož Lukullus rozdrtil několik velkých armád a vyplenění Tigranokerty, Artaxaty a Nisibis mu vyneslo nesmírně bohatou kořist. Sledoval jsem, jak procesí postupuje směrem k Foru; z vrcholku roster jsem měl znamenitý výhled. V čele šli trubači, kteří ze svých nástrojů vyluzovali pronikavé, ječivé zvuky. Za nimi pochodovali nosiči bojových zástav Lukullových legií. Ti, stejně jako všichni vojáci v průvodu, na sobě měli jen vojenské boty a opasky na znamení své hodnosti. Ozbrojencům byl vstup do města zapovězen – tak nařizovala starodávná tradice. Za nosiči táhli bílí obětní býci alegorický vůz s obří sochou ležícího Jupitera. Za ním nesli vojáci velkolepé obrazy vítězných bitev. Následovali další vojáci, všichni ve sněhobílých nových tunikách, se zlacenými věnci na hlavách a palmovými ratolestmi v rukou, které za doprovodu bubeníků a pištců a jejich vytrvalého rámusu zasypávaly krásné mladé otrokyně okvětními lístky.

Dále jely trofejní vozy s ukořistěnými zbraněmi poražených nepřátel, důmyslně navržené tak, aby připomínaly improvizované polní trofeje z dávných dob, kdy vojáci po vítězné bitvě osekali z nejbližšího stromu větve a ověšeli jej zbraněmi protivníka. Každý povoz představoval jeden takový strom a všechny se ježily meči a píkami, třpytily naleštěným brněním a hýřily barvami malovaných štítů. Mezi trsy šípů se válely přilby s chocholy a u základů trofejí posedávali skleslí zajatci se svázanýma rukama a oprátkou na krku. Vzhledem k časové prodlevě mezi vítězným tažením a triumfem mohli být tito nešťastníci pouze najatými dubléry. Po trofejních vozech šli další zajatci, obětní zvířata, celé procesí hudebníků a nakonec podívaná, na kterou všichni čekali: válečná kořist.

V obdivném vzdychání a radostném volání, jímž dav vítal lup z Tigranokerty, zanikl dokonce i randál muzikantů. Před zraky užaslých Římanů se blyštěly mísy z ryzího zlata, poháry zdobené drahokamy, stříbrné řetězy, sošky ze slonoviny, truhly vykládané jantarem, vzácné vázy, koruny, žezla, pohádková umělecká díla, která východní monarchové zabavili řeckým koloniím. K vidění byly dokonce cedulky z bílého dřeva, které nabízely zajatce za výkupné nebo na prodej jako otroky. Skvěly se štůčky a kopce pestře zbarveného hedvábí – látky, která se doslova vyvažovala zlatem – a také hladké zlaté a stříbrné pruty, velké jako cihly a v množství, jež by stačilo na stavbu středně velkého chrámu. To vše vítal lid bouřlivým jásotem bakchické intenzity. Myslete si o dobyvatelských choutkách Římanů, co chcete, ale jedno nám musíte nechat: potěšení, které jsme odjakživa nacházeli v drancování, loupení a plenění, bylo vždy srdečné a upřímné. Bylo to jedno ze zákoutí naší duše, kam lačné úponky pokrytectví nikdy nedosáhly.

A konečně, téměř jako poslední, se objevil sám oslavenec, Lucius Licinius Lukullus Pontikus. Jeho legionáři již vypochodovali z městských bran, které se za nimi zavřely, neboť podle další starodávné tradice nesměl generál pobývat ve městě současně se svými vojáky. Lukullus, oděn do triumfální purpurové róby, vypadal jako etruská socha. Skráně mu zdobil zlacený vavřínový věnec, tvář a ruce, v nichž třímal žezlo a olivovou ratolest, měl obarvené načerveno. Jel na zlatém válečném voze taženém čtyřspřežím bílých koní a za ním stál otrok, který mu čas od času zašeptal do ucha: „Pomni, žes pouhý smrtelník.“

Jako úplně poslední šel jediný muž – nejvýznamnější ze všech zajatých nepřátel. Jelikož Mithridata se Lukullovi dopadnout nepodařilo a Tigranes se dohodl s Pompeiem, připadla tato pocta jednomu z tigranokertských generálů. Lukullův vůz objel rostra jednou dokola a zamířil vzhůru na Kapitol. V té chvíli byl poslední zajatec odveden do kobek pod Kapitolem a uškrcen. Přiznávám, že jsem s ním tak trochu soucítil. Sám jsem byl kdysi, poněkud neuváženě, uvržen do žaláře a musím říci, že není věru příjemné na takovém místě pobývat, natož pak zemřít.

Lukullův triumf měl jedinou vadu na kráse a tou byl stav chrámu Jupitera Kapitolského, v němž měl vojevůdce po oznámení zajatcovy smrti obětovat býka. Před dvěma lety uhodil do chrámu blesk a po pečlivém prostudování haruspicií bylo toto znamení vyloženo tak, že stará Jupiterova socha musí být vyměněna za sochu novou a větší, obrácenou tváří k východu, směrem k Foru. Jakmile bude na místě, pomůže senátu a lidu římskému odhalit každé spiknutí proti republice. V den Lukullova triumfu však socha pořád ještě stála před chrámem. Do boční zdi byl vybourán široký otvor, k němuž ji otroci kousek po kousku, pomalu a namáhavě postrkovali.

Privilegované místo na vrcholku roster jsem obsadil z moci svého úřadu. Toho roku jsem zastával funkci kvestora, nejnižšího z volených úředníků. Ostatní kvestoři působili jako osobní asistenti konzulů, cestovali po Itálii, či dokonce zámořských provinciích, a prováděli inspekce a vyšetřování nebo alespoň v Ostii kontrolovali zásilky obilí. Ne tak já, Decius Caecilius Metellus mladší. Mně byla svěřena státní pokladna. To znamená, že jsem pobýval celé dny v Saturnově chrámu a dohlížel na veřejné otroky a propuštěnce, kteří obstarávali vlastní práci. Po triumfu budou mít napilno. Lukullus slíbil věnovat státu slušnou část své kořisti a jeho vojenské zástavy měly být po oslavách uloženy zpět na své čestné místo v chrámu do doby, než budou příslušné legie znovu povolány do služby.

Z roster jsem sestupoval s vidinou příjemně strávených zítřků, kterou kazilo jen pomyšlení na poněkud bezútěšnou službu v chrámu. Lukullus večer pořádal velkolepou hostinu, na niž jsem byl jakožto veřejný činitel pozván, a několik následujících dní se ponese ve znamení okázalých her, které vojevůdce uspořádá na počest bohů a svých předků. Součástí oslav budou dramatická představení, závody, souboje a hodování a samozřejmě příděly obilí, oleje a vína navíc. Jako svůj dar městu zasvětí Lukullus nový Minervin chrám.

A kromě toho panoval nádherný den. Řím samotný nebyl kdovíjak nádherným městem, ale Forum se všemi svými skvostnými veřejnými budovami a chrámy bylo tím nejvelkolepějším místem na světě. Toho dne bylo navíc vyzdobeno květinovými věnci a vystláno okvětními lístky, které jednak rozhazovali otroci na ulicích a jednak je na slavnostní průvod sypali občané z balkonů a střech svých domů. Celé město prostoupila vůně květin, chrámového kadidla a parfémů, jimiž se všichni účastníci oslav hojně polévali.

S lehkým srdcem jsem proto vykročil přes Forum, abych dohlédl na ukládání zlata a legionářských standart. V den triumfu byla jakákoliv pracovní činnost zapovězena, jen v tomto případě platila samozřejmě výjimka. Minul jsem chrám boha Jana, nejřímštějšího ze všech božstev, jehož dvojjediná tvář vyhlížela ven otevřenými předními a zadními dveřmi. Ty se zavíraly jen tehdy, když nebyli římští vojáci nikde na světě ve válce. Netušil jsem, jak zavřený chrám vlastně vypadá, neboť jsem jej tak za celý život nespatřil. Vlastně jej tak neviděl nikdo od dob vlády krále Numy Pompilia, který jej dal před více než šesti sty lety postavit. Legenda praví, že dveře se za jeho panování přece jen zavřely, ovšem jen na pár dní. S takovou tradicí není divu, že je dnes Řím přední vojenskou mocností.

V Saturnově chrámu jsem plnění úředních povinností jen předstíral, jelikož skutečný dohled nad otroky obstarával státní propuštěnec Minicius, který strávil mezi chrámovými zdmi většinu svého dlouhého života. Mým jediným úkolem bylo odemknout dveře pokladnice. Zatímco nekonečný zástup zpocených otroků stěhoval ukořistěné cennosti do rozlehlých síní pod chrámem, pozoroval jsem vojáky, kterak s posvátnou úctou zakládají své standarty do držáků, nad nimiž bděla stářím zašlá socha Saturnova.

Jeden z legionářů pečlivě uložil nablýskanou orlici, spokojeně si své dílo prohlédl a pak ke mně poněkud vrávoravě přistoupil. Byl velmi mladý, lehce přiopilý a na zpocených pažích mu ulpívalo několik okvětních plátků.

„Promiňte, pane,“ promluvil latinsky s těžkým galským přízvukem. „Pročpak je támhleten stařík,“ hodil bradou k Saturnově soše, „celý ovázaný jak egyptská mumie?“

Zamyšleně jsem si sochu prohlédl. Znal jsem ji celý život a nikdy mne nenapadlo, jak neobvykle se musí její vlněné popruhy jevit někomu, kdo je v Římě poprvé.

„Jsou to pouta, která mu mají zabránit v opuštění římského území,“ vysvětlil jsem mladíkovi. „Uvolňujeme je jen o saturnáliích.“

„Tak to jo,“ přikývl chlapec. „O saturnáliích se uvolní úplně všichni.“

Vtom vyšel z podzemí Minicius. „Vaši už mají být dávno zpátky v táboře,“ zahartusil. „Vojáci nesmějí setrvávat ve městě, je-li triumfátor uvnitř pomeria!“

„Jen klid, dědo,“ ozval se jakýsi veterán s ostře řezanými rysy. „Tohle jsou posvátné odznaky našich legií a my je musíme uložit, jak se sluší a patří.“

„Nebojte, žádný převrat nechystáme,“ zachechtal se další.

„To je v pořádku, Minicie,“ řekl jsem. „Naši vojáci si zajisté zaslouží trochu té volnosti v den svého triumfu.“ Muži, snad z úcty k mé aristokratické mluvě, zasalutovali a odešli.

„Tohle že jsou římští vojáci?“ zakroutil hlavou Minicius. „Vždyť ta banda ani nemluví městským přízvukem.“

Pokrčil jsem rameny. „Kromě důstojníků se dnes legie skládají výhradně z venkovanů. Tak tomu je už od Gaia Maria. Který měšťan by ještě dnes pochodoval pod orlicemi?“

„Musíte podepsat převzetí další várky, kvestore,“ připomněl mi. Vydali jsme se zpátky ke schodišti do podzemí, když vtom do chrámu vstoupila skupinka otroků a zmatena nenadálým příšeřím zamířila doprava, k podivným nízkým dveřím.

„Co je za těmi dveřmi?“ zeptal jsem se. Saturnův chrám jsem až na prostory pro veřejnost nijak zvlášť neznal.

„Jen schody vedoucí do dalších skladišť,“ odpověděl Minicius. „Nikdo je nepoužívá už přinejmenším sto let. Měli bychom je zazdít.“

Sešli jsme do podzemí. Dohlížel jsem na ukládání cenností, dokud nebyla na místě i ta poslední, a pak jsem podepsal převzetí. Když všichni až na Minicia odešli, zamkl jsem železné dveře a vrátil se po schodech nahoru.

Už se pomalu schylovalo k večeru, ale dny léta byly dlouhé a venku se ještě nezačalo smrákat. Město stále bzučelo svátečním veselím. Slavnostní banket měl brzy začít a kručení v břiše mi připomnělo, že jsem v očekávání hostiny celý den nic nejedl.

Banket se měl konat v překrásné zahradě nového chrámu, který měl Lukullus dalšího dne slavnostně věnovat městu. Sestoupil jsem po schodech a vykročil daným směrem, když vtom jsem si všiml, že se ke mně křepčícím davem probíjí bosý muž v senátorské tunice s purpurovým pruhem. Zasténal jsem. Senátorská tunika a bosé nohy věstily jediné – Markus Porcius Kato, s přehledem nejnudnější muž římské politiky. Všechny nešvary moderní doby dával za vinu tomu, že jsme se zpronevěřili prostému životu svých otců, a sám sebe považoval za vzor a ztělesnění dávných ctností. Staří Římané nenosili boty, a tak je nenosil ani on. Nedávno byl zvolen tribunem pro příští rok; v rámci své kampaně dával všem ostentativně najevo, že nevolit Marka Porcia Katona by bylo činem nevlasteneckým a urážkou našich předků. Uvítal mne tradičním římským pozdravem.

„Buďte zdráv, kvestore! Jsem rád, že vidím úředníka, který je připraven plnit své povinnosti i o svátcích.“

Hodil jsem palcem přes rameno, směrem k chrámu. „Ve státní pokladnici je zamčeno na padesát milionů sesterciů, podepsaných mým jménem. Příští rok budu předávat úřad a nepochybuji o tom, že pokud nebudu moci řádně doložit vše do posledního měděného asu, nějaký hlupák mne okamžitě obviní ze zpronevěry.“

„Nanejvýš svědomitý přístup,“ pokýval hlavou Kato, zcela imunní vůči jakékoliv ironii. „Jsem právě na cestě na Lukullův banket. Přidáte se ke mně?“

Jelikož mne nenapadla žádná elegantní výmluva, chtě nechtě jsem souhlasil a jal se ho následovat ve svých dekadentních sandálech římského zhýralce. Kato nasadil standardní legionářské tempo, kterému jsem já, starý loudal, jen taktak stačil.

„Báječný triumf, skutečně báječný!“ rozplýval se Kato. „V senátu jsem se za něj bil jako lev.“

„Vaše úsilí bylo příkladem pro všechny,“ ujistil jsem ho.

„Pompeiovi příznivci začali být skutečně nesnesitelní. Věděl jste, že Balbus a Labienus se snaží prosadit zákon, který by Pompeia opravňoval nosit oděv a znaky triumfátora během veřejných her?“

Nad touto novinkou jsem i já, otrlý cynik, užasle povytáhl obočí. „To myslíte vážně?“

„Já nikdy nežertuji,“ pronesl Kato s kamennou tváří.

„To už zašel trochu daleko,“ připustil jsem. „Ačkoliv co jiného lze čekat od muže, který si dal přídomek ,Velký‘, když mu sotva táhlo ke třicítce.“

„Trochu daleko? Bezbožnost je to! Potupa nesmrtelných bohů! Co bude dál? Královská koruna?“ Kato zrudl jako rak a vypadalo to, že ho každou chvíli raní mrtvice, což jsem byl ovšem připraven přijmout s odevzdaností stoického filozofa.

„Kdežto Lukullus,“ řekl už poněkud klidněji, „to je pane generál ze staré římské školy! Nemohu sice pardonovat jeho zálibu v luxusu, ale kázeň, kterou si vynutil u svých legií, je věru příkladná. Jeho správa asijských měst je vzorem poctivého a efektivního výkonu státní moci.“

S tím jsem nemohl než souhlasit. Byla také velmi shovívavá, ale to by Kato za ctnost jistě nepovažoval. Scházeli jsme z kopce k řece. Zatímco Lukullus čekal ve svém sídle vně městských hradeb, jeho pověřenci zakoupili kus nevyužívané, bažinaté země, která nikdy nezplodila nic jiného než mračna komárů. Vysušili ji, zúrodnili, vysadili líbeznou zahradu a poblíž vystavěli nádherný chrám na počest bohyně moudrosti a patronky řemeslníků. Tehdy jí ještě nebyly plně přiznávány všechny vlastnosti řecké Athény, a tak nemohla být uctívána také coby patronka války.

Vstup do zahrady krášlily sochy všech státních božstev společně s oltářem neznámého boha. Kato trval na tom, že se musíme zastavit u každé z nich a vhodit špetku kadidla na uhlíky žhnoucí v železných koších pod nimi. Poté jsme vešli dovnitř a náš příchod ohlásil v kůži oděný herold.

„Senátor Markus Porcius Kato a kvestor Decius Caecilius Metellus mladší!“ zaburácel. Dal jsem mu drobný peníz a pochválil ho za působivý hlasový projev.

„Jste už druhým Deciem Metellem, kterého jsem dnes ohlásil, pane,“ prozradil.

„Cože, můj otec je už zde?“

„Ano, pane, a také několik Kvintů.“

Tohle bych měl asi vysvětlit. Pocházím z až rakovinně rozbujelé rodiny, nadmíru vážené, jedné z nejvýznačnějších v římské politice, avšak děsivě nenápadité, co se vymýšlení jmen týče. Celé generace našich mužů se jmenovaly Kvintus. Již jsem se zmínil o Kvintu Caeciliovi Metellovi Kretikovi čekajícím za městskými branami na svůj triumf. Ten mu byl mimochodem až do května příštího roku odepřen. Dalším byl prétor Kvintus Caecilius Metellus Celer. Pontifex maximus Kvintus Caecilius Metellus Pius, pod kterým jsem sloužil v Hispánii, ležel na smrtelné posteli a jeho osvojený syn Kvintus Caecilius Metellus Pius Scipio Nasika byl také pontifikem. Procesí Kvintů uzavíral Pompeiův legát Kvintus Caecilius Metellus Nepos, který se toho roku vrátil z Asie a stejně jako Kato byl zvolen tribunem pro rok příští. V zájmu přehlednosti o nich budu od této chvíle psát jako o Kretikovi, Celerovi, Piovi, Scipionovi a Nepotovi.

Opustil jsem Katona a vmísil se do davu. Přítomni byli všichni nejvýznačnější muži Říma, dokonce i Lukullovi nepřátelé. Triumf je koneckonců projevem vděčnosti státním bohům, takže pokud si někdo dopřává na vítězné hostině svého nepřítele, nemá to s pokrytectvím nic společného. Dlouhé stoly byly rozestavěny mezi řadami vonných keřů, z nichž některé už dosáhly plného vzrůstu. Semenáčky, s kořeny obalenými velkými hroudami hlíny, dopravily po Tibeře do Říma zvlášť vypravené nákladní čluny. Vysázení této zahrady si logistickou náročností v ničem nezadalo se stavbou egyptských pyramid.

Na Lukullově oslavě nechyběly přirozeně ani ženy, z nichž mnohé hrály v záležitostech města stejně důležitou roli jako jejich manželé; některé z nich se těšily i stejně skandální pověsti. Inu, pro ženy skandální pověsti to byly zlaté časy. Celému podniku dodával na důstojnosti spolek vznosných vestálek, včetně mé tety.

Nijak jsem se neobtěžoval pozdravit se s hosty v náležitém pořadí, jak by se slušelo na jakémkoliv běžném setkání. Ze všeho nejdřív jsem se jal vyhledat konzuly. Mladý úředník by měl být s to vypátrat své nejvyšší nadřízené v jakkoli početném davu. Konzuly pro onen slavný rok byli, jak si jistě všichni pamatují dokonce ještě i dnes, Markus Tullius Cicero a Gaius Antonius Hibrida. Zahlédl jsem je, jak se v Lukullově společnosti zdraví s několika zástupci mnohahlavé delegace vyslanců, již byli čestnými hosty na všech podobných akcích. Římané rádi dávali cizincům najevo, jak neodvratné je naše vítězství v každé válce a jak velkomyslní dokážeme také být. Mezi hosty se shodou okolností pokaždé našli i tací, kdož bývali našimi nepřáteli, ale raději se za výhodných podmínek vzdali, než by dále pokračovali v marném vzdoru.

Cicero došel na své cestě poct až na samý vrchol. V Římě se objevil jako blesk z čistého nebe (přesněji řečeno z Arpina, tedy města, které se těšilo římskému občanství pouhých 125 let) a světem římské politiky prolétl rychlostí balvanu vrženého katapultem. Byl tím, čemu jsme tehdy říkali novus homo: novým člověkem, bez příslušnosti k tradiční politické rodině. To sice nebylo některým jeho vrstevníkům příliš po chuti, ovšem málokterý konzul dosáhl svého úřadu, aniž by si přitom nadělal nepřátele.

Jeho kolega, Hibrida, byl v zástupu kandidátů až na posledním místě, ale nakonec zvítězil díky Ciceronově podpoře. Byl to přesně onen druh politické dohody, kterému se říkalo výstižným termínem coitio. Jakožto Antoniovec byl Hibrida obdařen tradiční rodinnou kombinací geniality a krutosti, prohnanosti a dětinské vznětlivosti. Tato dichotomie byla v případě Gaia Antonia ještě výraznější než u zbytku jeho příbuzenstva. Za svou divokou povahu si vysloužil pozoruhodnou přezdívku, odkazující na potomka prasnice domácí a divokého kance.

Toho večera však sršel dobrou náladou a srdečně mi stiskl ruku. Byl rudý ve tváři a navzdory brzké hodině již na dobré cestě k naprosté opilosti, což bylo dalším neklamným znamením příslušnosti k rodu Antoniů.

„Jak rád vás vidím, Decie, chlapče můj. Skvostný triumf, není-liž pravda?“ Bylo mi jasné, že pohled na všechno to zlato ho zcela omámil. Antoniové byli rovněž známí svou hrabivostí, i když v zájmu objektivity je nutno dodat, že rozhazovali přinejmenším stejně náruživě, jako kradli. Byli to sice nenasytní hamouni a obávání násilníci, ale štědrost jim nikdo nemohl upřít.

„Báječná oslava,“ přitakal jsem. „Však si ji triumfátor také zasloužil.“ Kývl jsem směrem k Lukullovi stojícímu v hloučku gratulantů, nyní již v prosté bílé tóze a s omytou tváří.

„Ó ano, jeho činy mne naplňují touhou dokázat něco podobného,“ prohlásil Hibrida. Pomyslel jsem si, že to pro Makedonii, prokonzulární provincii, kterou bude po předání svého úřadu spravovat, rozhodně nevěstí nic dobrého.

Cicero mne přivítal stejně přátelsky, ačkoliv přece jen o něco formálněji. Vždy jsme spolu vycházeli dobře, ale on tehdy již dosáhl vrcholu své kariéry, kdežto já byl teprve na samém začátku, a jeho jinak obdivuhodný charakter zastínil temný mrak marnivosti a domýšlivosti. Měl jsem ho raději, když byl mladší.

Z vůní, které se linuly z připravované večeře, mi kručelo v břiše, ale přemohl jsem nutkání chopit se jednoho z pohárů, které byly všude volně k mání. Svalnatí otroci procházeli davem s těžkými amforami na ramenou a starali se, aby byly poháry stále plné, a já nechtěl začít pít příliš brzy, abych si z oslavy zapamatoval alespoň něco.

Pod líbeznými cypřiši stál velmi nelíbezný muž. Tvář mu hyzdila dlouhá jizva, která přetínala jeho nos téměř vejpůl. Byl to můj otec, Decius Caecilius Metellus starší, ze zřejmého důvodu všeobecně řečený Beznoska. Byl oděn do sněhobílé tógy a vyzařovala z něj nadpozemská důstojnost. Nedávno se vrátil ze zaalpské Galie, své prokonzulární provincie, a ještě se zcela nevzpamatoval z téměř božského postavení tak vysokého úředníka. Zamířil jsem k němu, abych si s ním promluvil, a on mne přivítal obvyklým způsobem.

„Stále střízlivý? Vidím, že zodpovědný úřad na tebe má blahodárný vliv. Jak to vypadá v naší pokladnici?“ Otce mrzelo, že mi nebyla přidělena některá z významnějších kvestorských rolí, a považoval to za známku mé politické neobratnosti a neoblíbenosti. A měl pravdu.

„Lukullus měl postavit nový chrám raději Saturnovi,“ odpověděl jsem. „Nepotrvá to dlouho a budeme kořist skladovat na střeše.“

„Brzy zjistíš, že peníze odtékají stejně rychle, jako přitékají. Většinou rychleji.“ Tvářil se ještě rozmrzeleji než obvykle, nejspíš proto, že sám ještě nikdy triumf neslavil a už to pravděpodobně ani nestihne. Jeho prokonzulát se obešel bez jediné pořádné války. Mračil se na skupinku podivně vyhlížejících mužů, kteří postávali opodál u okrasného jezírka, pozorovali kapry, pili jako duhy a vypadali poněkud nesví. Někteří z nich byli řádně ostříháni a oděni do tógy, ale ostatní měli dlouhé vlasy, kníry a na sobě tuniky a kalhoty zdobené pestrobarevnými kostkovanými a pruhovanými vzory.

„Co jsou zač?“ prohodil jsem k otci.

„Allobrogové. Tlupa divochů ze severního kouta mé bývalé provincie. Přišli si do města stěžovat na římské úředníky, kteří je údajně okrádají. Nejspíš si seženou nějakého ambiciózního právníka, aby proti mně vznesl obvinění.“

„Ze stížností na vyděračskou politiku Říma se pomalu stává samostatný filozofický směr,“ poznamenal jsem. „Mají k té své nějaký důvod?“

„Je to jen banda nenapravitelných buřičů, kteří nechtějí platit daně,“ prohlásil otec. „Pravda, místní správci je čas od času zmáčknou víc, než by se slušelo, ale s něčím takovým se musí počítat. Rozhodně se to nedá srovnávat s tím, jak s nimi zacházeli jejich bývalí náčelníci. Reptají zkrátka jen proto, že se pod námi už nemohou navzájem pobíjet.“

Problémy galské provincie mne znudily, a tak jsem změnil téma. „Tak, otče, teď, když jsi zase doma, co máš v plánu?“

„Co mám v plánu? Inu, věnovat se obvyklým povinnostem patrona a přítele, co jiného?“ řekl bezelstně, ale vypadal přitom stejně nevinně jako muž s zakrvácenou dýkou v ruce.

„Příští rok se budou volit cenzoři,“ připomněl jsem mu, jako kdyby to bylo nutné. „Ten úřad byl kdysi tradiční záležitostí naší rodiny, ale žádný Metellovec jej nezastával už celé věky.“

„Za sedm let budu moci znovu kandidovat na konzula,“ odpověděl otec. „Proč bych to neměl zkusit?“

„Otče,“ řekl jsem a konečně si vzal od otroka pohár vína, „za sedm let se budou po konzulátu sápat všichni naši vojevůdci. Za branami utáboří své legie, aby tak občanům připomněli, jak správně volit. To nebude vhodná doba pro umírněné kandidáty, jako jsi ty. Úřad cenzora je vrcholem politické kariéry. Řekni sám, kolik státníků se může pochlubit, že zastávalo všechny myslitelné funkce, včetně této?“

Otec přikývl, jako kdyby několik posledních let neuvažoval stejně. „Pravda,“ zabručel. „A navíc to je skutečně rodinná tradice.“

To mne uklidnilo. Bylo zřejmé, že řeči o kandidatuře na konzula nemyslel vážně. S úřadem cenzora nebylo spjato impérium, takže o něj vojevůdci tolik nestáli. Cenzor měl však pravomoc vyloučit ze stavu senátorského každého člena sboru, který by byl shledán nehodným takového postavení. Nepochyboval jsem, že otec svůj seznam už začal sepisovat.

Víno, vynikající caekubské, mi vnuklo náhlý nápad. „Otče, proč se vlastně nejmenuji Kvintus?“

„Cože? Přece protože se jmenuješ po mně, osle!“

„Ptám se, jelikož Kvintus se jmenují téměř všichni muži v rodině, snad až na podivínského Lucia.“

„Tvého děda, kolem jehož masky projdeš pokaždé, když vstoupíš do mého domu, navštívili ve snu Dioskurové. Slíbili mu, že dalšího dne zvítězí nad Samnity, když svému prvorozenému dá jméno Decius, které do té chvíle nikdo z rodu Caeciliů ještě nenosil.“

„A zvítězil?“ zeptal jsem se.

Otec mne probodl pohledem. To on uměl dokonale. „Tohle je skutečně velkolepá oslava. Když si dáš tu práci, určitě najdeš dost bláznů, kteří budou konverzací s tebou nadšeni. A sežeň si věnec.“

Šel jsem si tedy hledat příjemnější společnost. Dal jsem na otcovo doporučení a vzal jsem si od otrokyně vavřínový věnec a girlandu z lístků vinné révy, které údajně zmírňují opilost. Uprostřed zahrady byly vystaveny obrazy Lukullových bitev, které byly k vidění během triumfátorské přehlídky. Zamířil jsem k nim, abych si je prohlédl, dokud bylo světlo. Otroci brzy zažehnou louče, které poskytnou ideální osvětlení intrikářům či svůdníkům, nikoliv však ctitelům umění.

Ohromné desky byly objednány u nejslovutnějších ateliérů aténských a rhodských. V úžasných detailech a živých barvách znázorňovaly nejvýznamnější bitvy tažení proti Mithridatovi a Tigranovi. Lukullus byl zobrazen vždy uprostřed děje a v mírně nadživotní velikosti. Rovněž cizí králové byli vyšší než ve skutečnosti, ovšem pokaždé jen zděšeně prchali. Řekové, jak bylo jejich zvykem, vypodobnili římské vojáky jako bojovníky z dávných časů Alexandrových či ještě dřívějších, ve vytvarovaných náprsních krunýřích, přilbách s vysokým chocholem, velkým okrouhlým štítem v jedné a dlouhým kopím ve druhé ruce. Rozsekané mrtvoly barbarů, ležící jedna přes druhou vespod kreseb, byly ovšem znázorněny nanejvýš realisticky.

„Hezká práce, nemyslíš?“ Muž, který na mne promluvil, byl lékař Asklepiodes, ranhojič ze Statiliovy gladiátorské školy a můj starý přítel. Proslavil se díky spisům o lidském těle a způsobech léčby nejrůznějších zranění.

„Nádherná,“ přitakal jsem. „Jen si říkám, že autoři si měli nejprve zjistit, jak římští vojáci ve skutečnosti vypadají, než je začali malovat.“

„To by bylo zbytečné,“ zavrtěl hlavou Asklepiodes. „Řečtí umělci jsou vedeni k tomu, aby uctívali ideál a malovali jen to, co je krásné. Římská výzbroj je ohyzdná a účelná, a tak se uchylují k elegantním tvarům dávnověku.“ Naklonil se kupředu a zahleděl se na postavu Lukulla. „Vidíš, generál je zde vypodobněn jako pohledný mladý muž. Když jsem s ním před několika minutami hovořil, vypadal poněkud jinak.“

Také jsem se naklonil blíž. „Máš pravdu. Tak dobře nevypadal ani v té purpurové róbě a s obličejem natřeným načerveno.“ Narovnal jsem se a popošel k další malbě. „A co tvá práce, jak se daří?“

„Asi se na čas přestěhuji do Kapuy. Statiliova škola v Římě bude dočasně uzavřena, dokud se nepostaví nová.“

„Uzavřena? Proč to?“

„Copak jsi neslyšel? Generál Pompeius ji koupil. Školu i všechny pomocné budovy chce zbourat a na jejich místě postavit velkolepé nové divadlo se sněmovním sálem senátu. Má to být stálá stavba z kamene, v řeckém stylu.“

„No jistě, kdo jiný by také mohl vymyslet něco tak skandálního než náš Pompeius,“ poznamenal jsem. Asi sto let před onou dobou se kdosi pustil do stavby stálého divadla v řeckém stylu, ale cenzoři nařídili jeho stržení dřív, než mohlo být dokončeno, údajně v rámci boje proti šíření uvolněných řeckých mravů. Od těch časů se u nás stavějí pouze dočasná dřevěná divadla, dnes navíc včetně oněch neblaze proslulých čtrnácti řad vyhrazených equites. Jak se později ukázalo, Pompeius se vypořádal s kritikou svého kolosálního divadla tak, že na jeho vrcholku zbudoval malou svatyni Venuše Vítězné, a mohl tak kdykoliv říci, že sedátka jsou vlastně schody k chrámu. Alespoň že měl smysl pro humor.

Hromový hlas heroldů oznámil zahájení hostiny, takže jsem nedočkavě zamířil na své místo. Sluha mne dovedl ke středovému stolu, v jehož čele ležel sám Lukullus. Podél stolu se táhl jediný dlouhý divan, za kterým byl úzký prostor pro služebnictvo a pak nádherné jezírko, na jehož jednom konci stála socha Junony a na druhém Venuše. Ve vodě dováděli herci zpodobňující Tritona a Nereidy. Byl to ten nejvýznamnější stůl ze všech, s konzuly a prétory vepředu, dále prokonzuly a pontifiky, a ještě dál edily a kvestory. Jako poslední z oněch posledních jsem byl usazen až na samém konci, ale přesto to pro mne byla čest, smět ležet u takového stolu v takovýto den. Lehátko nejvyššího jsem měl téměř na dosah hodu oštěpem.

Otrok mi odebral sandály, a jakmile jsem se pohodlně natáhl, začali před nás sluhové pokládat podnosy s jídlem. Lukullus byl odjakživa známý požitkář, ovšem toho večera pořádal první z banketů, které ho nakonec proslavily ještě víc než jeho úspěchy na bitevním poli. Lukullovy hostiny byly pověstné nejen vybraností všech nabízených pokrmů, ale také nejrůznějšími divadelními efekty. Kupříkladu hned první tác, který se snesl přede mne a sousední stolovníky, nabízel vařená a pečená vejce rozličných ptačích druhů zasazená v jakési konstrukci pečlivě naaranžovaných kousků sladkého pečiva, to vše poskládané v několika vrstvách nad sebou, jež dohromady tvořily zmenšený model velkého majáku na ostrově Faros v Alexandrii. V míse na jeho vrcholku hořel vonný olej.

I další chody se držely námořního tématu. Kolem mne proplula triéra s pečenými selaty u vesel, kterou nesli ke stolu otroci odění jako námořníci. Podávala se pečená kuřata, znovu uměle opeřená, aby vypadala jako živá; kuchaři k nim navíc zručně připevnili těla a ocasy parmic, takže výslední kříženci vypadali jako bájná mořská stvoření.

Abychom mezi jednotlivými nápaditými chody netrpěli hladem, stoly se prohýbaly také poněkud prozaičtějšími pokrmy – pečivem, ořechy, olivami, malými grilovanými klobáskami a tak dále. To vše jsme zapíjeli znamenitými víny, z nichž kterékoliv by bylo zlatým hřebem každé běžné hostiny. Kromě ušlechtilého falernského podával Lukullus ta nejvybranější vína z Galie a Judey, řeckých ostrovů, Afriky a Hispánie. Pro odvážnější stolovníky se nabízely novinky jako datlové víno z Egypta nebo ovocná vína z Arménie, ukořistěná při dobytí Tigranokerty. Jedna z nejlepších značek však pocházela téměř ze sousedství – nezvykle kvalitní víno z úbočí Vesuvu.

„Řekl bych, že náš hostitel se poněkud unáhlil,“ ozval se kdosi po mé levici. Otočil jsem se, abych si ho prohlédl.

„Unáhlil?“ nechápal jsem.

„Ano,“ přikývl muž s rudými vlasy i tvářemi a prohlížel si přitom nádherné reliéfní postavy krášlící dno jeho poháru. Okamžitě k němu přiskočil otrok a zalil je vínem. „Myslím, že měl tento chrám zasvětit Bakchovi, nikoliv Minervě.“

„Zdravím tě, Lucie,“ řekl jsem. „Promiň, cpu se tady jako hladový lev a vůbec si nevšímám okolí.“

„Řečnit můžeme kdykoliv. Ale jak často se dostaneme na hostinu, jako je tato?“ Natáhl ruku a chopil se grilovaného žebírka divokého germánského zubra. Zubří žebra byla na stole naaranžována do věnce připomínajícího Neptunovu korunu.

Onoho muže jsem zběžně znal, byl to Lucius Sergius Katilina. Již několikrát usiloval o konzulát a naposledy téměř zvítězil. Mezi ním a Ciceronem panovala natolik dusná atmosféra, že Cicero až do voleb chodil neustále v brnění. Katilina si sice nasazoval masku žoviálního společníka, ale hluboko v srdci ho sžírala nenávist ke všem bohatším a úspěšnějším.

„Nikdy bych si nepomyslel, že si s Ciceronem sednete k jednomu stolu, ani tak daleko od sebe.“ To ode mne nebylo zrovna diplomatické, ale tou dobou už se na mně začalo podepisovat všechno to skvělé víno, které jsem nemínil nechat na pospas ostatním. Katilina to naštěstí vzal s humorem.

„Dokonce ani pohled na jeho obličej mi nemůže zkazit chuť na tak jedinečné hostině. Hej, chlapče,“ zahlaholil a zvedl do výše svůj pohár, „ještě trochu toho judejského.“

„Škoda, že Kato tvé nadšení ze vší té hojnosti nesdílí,“ poznamenal jsem. Několik míst ode mne, směrem k čelu stolu, se Kato omezoval na chleba, sýr, olivy a tu a tam ďobnul do grilovaného masa či ryby. V pití však držel s ostatními krok.

„Víš, proč Kato tak pije, ačkoliv proti ostatním formám požitkářství horlivě brojí?“ zeptal se Katilina.

„To nevím.“ Zakousl jsem se do pečeného selete, které bylo ještě před chvílí jedním z Argonautů. Bájná loď majestátně proplouvala podél stolu a otroci ji u každého lehátka připravili o jednoho člena posádky.

„Protože pak ráno hrozně trpí.“ Oběma nám to přišlo neobyčejně legrační a začali jsme se řehtat na celé kolo. Katilina byl dobrý společník, když se uvolnil, a toho večera byl uvolněný jaksepatří.

„Jednoho dne, Decie,“ prohlásil a ulil trochu vína na zem na znamení závazku, „uspořádám takový banket sám.“

„Jestli bude Pompeius takhle pokračovat dál,“ ušklíbl jsem se, „nezbude brzy nikdo, nad kým bys mohl triumfovat.“

„Nepřátel bude vždycky dost,“ ujistil mne. „Muži jako Pompeius a Lukullus si své místo v síni slávy alespoň zasloužili. Ale jakou má Řím budoucnost, když dnes kdejaký přivandrovalecký právník může poroučet lidem, kteří službě státu zasvětili celý život?! Lidem urozeného původu!“ To už se zase ozval starý dobrý Katilina. Byl to patricij a jako všichni patricijové byl přesvědčen, že má díky svému původu automaticky právo na úřední post. Pak ale znovu změnil kurz.

„Ále, nevšímej si mě. Tyhle řeči můžu vést kdykoliv. Dnes se máme bavit a veselit! Ani se tomu nechce věřit, že je starý Mithridates konečně po smrti, což? Otravoval nám život už za konzulátu Klaudia a Peperny, ještě když byl Sulla teprve proprétorem v Kilikii.“ Zatímco se podával další chod, skřivánčí jazýčky v kaparové omáčce, pokud si dobře pamatuji, hleděl zasněně před sebe. Během proskripcí byl Katilina jedním z krvavějších Sullových stoupenců, což se mu také bohatě vyplatilo. Není divu, že při vzpomínce na staré časy propadal nostalgii. Stará garda totiž vyklízela pozice a nová generace politiků, muži jako Kato a Caesar, volala po potrestání Sullových popravčích.

Zatímco jsem o tom přemýšlel, rozhlížel jsem se kolem ve snaze zahlédnout Gaia Julia. Ani on, ani jeho bratr Lucius toho roku nezastávali žádný úřad, ale tribun Labienus jim zvláštním výnosem uložil postavit finančníka a člena jezdeckého stavu Rabiria před soud za vraždu tribuna Saturnina, k níž došlo téměř před čtyřiceti lety. Vzhledem k tehdejším poměrům to však bylo podobné jako obžalovat gladiátora z dosažených vítězství, a tak muselo být proti starému Rabiriovi vzneseno archaické obvinění perduellio, které se odvolávalo na poloposvátné postavení tribuna lidu. Je zvláštní, že jeho syn se později stal jedním z nejoddanějších Caesarových stoupenců, i když je pravda, že synové se svými otci nesouhlasí poměrně často, což vím sám nejlépe.

Konečně jsem Gaia Julia zahlédl, jak u jednoho ze vzdálenějších stolů dělá společnost těm divošským Allobrogům. Trochu mne to zarazilo, poněvadž Gaius Julius se nikdy s nikým nebavil jen tak, bez postranních úmyslů, a tihle vlasatí barbaři mu podporu při hlasování rozhodně slíbit nemohli. Nenapadlo mne nic jiného, než že se opozdil a obsadil poslední volné místo.

V tu chvíli se objevili školení otroci v bílých róbách, s lyrami v rukou a vavřínovými věnci. Začali se proplétat mezi stoly a recitovat Homérovy verše a Pindarovy ódy. To byl signál k první přestávce. Hosté se povětšinou ztěžka zvedli na nohy, nazuli sandály a šli se vrávoravým krokem trochu projít, aby jim vytrávilo. Se zahradou sousedily veřejné lázně, přepychově zařízené a s plnou obsluhou, které zůstaly otevřené po celou noc.

Vstoupil jsem do záře stovek svítilen, pableskující na zčeřené vodní hladině. Kouzelná podívaná byla jistě hodna obdivu, ale já měl naspěch, neboť mi bylo vykonat naléhavější potřebu. Bez meškání jsem zamířil rovnou na latrínu. Toaleta nabízela více než stovku míst, a přesto tu a tam docházelo ke strkanicím. Některé z hostů museli na sedátko vyzvednout jejich otroci, jiní, ještě více zmožení nadměrným jídlem a pitím, zvraceli v dlouhých, hlučných návalech dávení. Klečícím ubožákům jsem věnoval jen opovržlivý pohled, neboť jsem byl tehdy pyšný na svou mladickou výdrž.

S lehkým srdcem i útrobami jsem se vrátil do hlavní síně s bazénkem, v němž dovádělo několik mladších hostů. Počestné ženy společně s muži do veřejných lázní nechodily, ale pár těch nepočestných sem cestu našlo, mezi nimi i několik dosti urozených. Poznal jsem nejméně dvě ženy senátorů a jednu sestru jistého pontifika. Vykročil jsem k parní lázni, když vtom mne zastavil ženský hlas. Rozhlédl jsem se kolem, ale v houstnoucím davu jsem nikoho známého nezahlédl.

„Tady, ve vodě.“ Přistoupil jsem k okraji bazénku a poklekl vedle zmáčených, hnědých kadeří. Patřily mé sestřence Caecilii, které, jelikož Caecilie se jmenovaly všechny mé sestřenky, jsme říkali Felicie, nikoliv snad proto, že by byla kdovíjak šťastná, ale pro její kočičí vzezření a temperament. Felicie byla dcerou Kretika, toho, který vně římských hradeb trpělivě čekal na svůj triumf, a nedávno se provdala za Marka Krassa, nejstaršího syna bývalého konzula a vítěze nad Spartakem.

„Jaká ostuda pro ženu tak čerstvě vdanou a v tak slavný den,“ pokáral jsem ji.

Položila si bradu na zkřížené paže a kopla svou líbeznou nožkou do vody. „Ale jdi. Naši mě provdali kvůli urovnání vztahů s Krassovci. Obě rodiny byly na kordy už moc dlouho, a navíc se má brzy vrátit Pompeius. Jsem jen bezvýznamná kůstka na hrací desce římské politiky.“

„Hrací kůstky jsou tvrdé a sukovité, na rozdíl od tebe, drahá sestřenko. Mimochodem, kdepak je tvůj šťastný vyvolený?“

„Když jsem odcházela, chrápal na divanu. Nemíním vynechat nic, co tak velkolepá oslava nabízí, a tak jsem se přišla trochu osvěžit. Připojíš se ke mně?“

Postavil jsem se. „Snad příště, Felicie. Důstojnost úřadu a tak dále.“

„Kvestor!“ odfrkla si. „To není úřad, ale trest.“

Pohodil jsem hlavou nad jejím krutým, avšak pravdivým zhodnocením mého místa v koloběhu světa, a opustil ji. Na cvičišti se skupina gladiátorů věnovala kašírovanému souboji, se ztupenými zbraněmi, ovšem v té nejzářivější zbroji. Jejich řinčivé vystoupení jsem minul bez velkého zájmu a zamířil k parní lázni. Tam jsem odevzdal svůj oděv a věnce obsluze, vzal si štos ručníků a vstoupil do horkého dusna. V pološeru jsem nahmatal lavičku a usadil se. Za chvíli už jsem se potil jako legionář po dlouhém a úmorném dni.

Každý, kdo se doopravdy vyzná v umění nezřízeného hodování, dobře ví, že je potřeba občas přestat a očistit se od důsledků nadměrné konzumace, a já byl toho večera pevně rozhodnut vydržet až do rozbřesku. Lukullus pamatoval na naše blaho dokonce i zde. Uprostřed parní lázně trůnila obrovská mísa naplněná sněhem, který do Říma dopravily povozy až z úbočí Alp, a v něm se chladily džbánky s vínem.

Vtom dovnitř vešel výjimečně pohledný mladý muž, následován několika svými vrstevníky. Bylo mu asi devatenáct, měl černé, kudrnaté vlasy a úsměv, který by zahanbil i samotného Apollona. Strčil hlavu do husté mlhy, pak přistoupil ke mně a zvedl ruku.

„Kvestor Metellus?“ otázal se.

„Osobně. A tys...?“

„Markus Antonius.“

Měl jsem to hned uhádnout. Ty charakteristické antoniovské rysy...

„Konzulův syn?“ zeptal jsem se. Jeden jeho společník mu podal pohár studeného vína.

„Synovec. Mým otcem byl Markus starší.“ Přisedl si ke mně a jeho přátelé, mezi nimiž hrál zjevně prim, si také našli místa. „Před několika lety předsedal váš otec jako augur mému obřadu dospělosti.“

„Pak tohle musí být tvůj první triumfátorský banket,“ řekl jsem. „Ten poslední pořádali Afranius a Kalpurnius, a to už bude sedm let.“

„Slyšel jsem, že jejich oslava se s tou Lukullovou nedá srovnávat.“ Oči mu zářily mladickým nadšením. „Lukullus dobře ví, jak má taková hostina vypadat.“

Nemohl jsem než souhlasit. Jeho otec, Markus Antonius starší, byl neschopný lump, dokonce i podle náročných měřítek rodu Antoniů. Když byl vyslán, aby zničil středomořské piráty, dal se místo toho do rabování provincií. Napadl Krétu pod záminkou, že se s piráty spolčila. Na tomto ostrově se mu pak podařil opravdu mimořádný kousek – byl poražen Kréťany na hlavu. Na počest téhle vskutku historické události dostal přezdívku Kreténikus a zemřel v Řecku, deset let před onou památnou hostinou, aniž pro něj skanula jediná slza. Člověk musel litovat tohoto skvělého mladého muže, kterému bylo snášet hanbu vlastního otce.

„Víte, co mám na lázních nejraději?“ prohodil. „Jsou posledními oázami Říma, v nichž člověk nenarazí na jediného Gala.“ Jeho přátelé se tomu hlasitě zasmáli, ačkoliv on sám se smál ještě hlasitěji. Měl dar zvonivého, nakažlivého smíchu, který dodával i jeho nejslabším bonmotům téměř punc geniality.

„Narážíš na ty Allobrogy, co se nacpávají na hostině?“

„A na koho jiného? Mého strýce navštěvují skoro každé ráno. To znamená, že je musím trpět pokaždé, když k němu zavítám sám.“ Tak mladí mužové jsou přesvědčeni, že všechny strasti světa padají jen na jejich hlavu.

„Taky to mohli být Germáni,“ řekl jsem chlácholivě. Pak ho jeden z jeho společníků vyzval k zápasu a celá skupinka odběhla na cvičiště. Ponoření do bazénku se studenou vodou mi téměř bezezbytku vyčistilo hlavu, a když mne ještě otroci energicky utřeli a promasírovali, byl jsem plně připraven pustit se do boje s dalšími chody Lukullova hodokvasu.

Na ulici před lázněmi se shromáždil početný dav občanů. Všichni stáli čelem k zahradě a provolávali triumfátorovi slávu. Některá hesla byla tak starobylá, že nikdo nevěděl, co vlastně znamenají. Už jsem se chtěl vmáčknout do davu a pokračovat ke svému místu u stolu, když tu jsem si všiml osamělé postavy stojící na piedestalu sochy bohyně Flory v altánku mezi veřejnými lázněmi a Minerviným chrámem. Muž zaujímal nezvykle vzpřímený a důstojný postoj a mně i navzdory přítmí altánku připadal povědomý. Zvědavě jsem přešel k podstavci a vzhlédl.

„Konzule?“ řekl jsem překvapeně.

Cicero se podíval dolů. „Je to Decius Metellus? Pojď, připoj se ke mně.“

Celý popletený jsem sochu obešel a po zadních schůdcích vystoupal na podstavec. Od florálií uplynuly již téměř čtyři měsíce, ale na počest triumfu byla dnes socha bohyně ověšena čerstvými květinami, z nichž se linula omamná vůně.

Pro jistotu jsem se chytil záhybu Flořina roucha a pomalu přešel k Ciceronovi, který se díval vzhůru na oblohu. Byl velmi zamlklý a vůbec se nepodobal svému obvyklému veřejnému já.

„Nedosahuje sem zář loučí,“ prohodil. „Je odsud nádherný pohled na hvězdy. Rozjímám o nich každou noc, alespoň chvíli.“

„Můj otec mne učil vykládat auguria,“ řekl jsem. „Ta se ale hvězdami příliš nezabývají, leda těmi, co padají. Hvězdářství otec bohužel pokládá za orientální šaškárnu.“

„Ano, jako spousta dalších Římanů. Ale nemá pravdu. Já studoval rukopisy Egypťanů, Peršanů, Řeků... Dokonce i divocí druidové hlásají, že hvězdy na nás mají neobyčejný vliv. Zvláště pak tahle.“ Ukázal prstem a já hned věděl, kterou má na mysli. Byla to ta nejjasnější a nejrudější, jako třpytivá kapka krve mezi drobnými diamanty.

„Tu znám i já,“ prohlásil jsem. „Sirius, Psí hvězda, Kanikula, malý psík... má ještě mnoho jiných jmen. Patron těchto dnů, psích dnů pozdního léta.“

„To, co říkáš, ví každý. Ale proč se právě téhle tak bojíme? Jak si může hvězda získat tak špatnou pověst?“

„Snad protože psí dny jsou časem morových ran a počátkem období bouří.“ Přišlo mi to jako poněkud mrazivé téma k rozhovoru v tak slavnostní den.

„To ano, ale důvodů je víc. Při oslavách této laskavé bohyně,“ poplácal sochu po koleni, „při floráliích, obětujeme zrzavé psy, abychom si onu hvězdu usmířili. A činíme tak i během robigálií, když oslavujeme Flořin mužský protějšek. Proč to děláme?“

Pokrčil jsem rameny a zatoužil po dalším poháru toho znamenitého caekubského. „Jsou to prastará božstva,“ odvětil jsem. „Dodnes provádíme spoustu rituálů, kterým už nerozumíme.“

„To je pravda. A pravdou také je, že tak sytě rudý odstín, jaký má Sirius letošního léta, ještě nikdo nepamatuje.“

Z dálky k nám přes skandování davu dolehlo slabé volání heroldů, kteří oznamovali opětovné zahájení hostiny. S ohromnou úlevou jsem sestoupil z podstavce a pomohl Ciceronovi. Nepotřeboval podepřít proto, že by snad byl slabý. Tenkrát mu bylo teprve třiačtyřicet, což byl na konzula neuvěřitelně nízký věk. Pomocnou ruku jsem mu nabídl s ohledem na nepraktičnost jeho slavnostní tógy, která byla tak bílá, že v šeru altánku téměř zářila.

Když jsme si razili cestu davem, přemýšlel jsem nad jeho slovy. Život Římanů se točí kolem znamení a předzvěstí dokonce ještě víc, než jak je tomu u většiny ostatních lidí. Neznám žádný jiný národ, který by k výkladu znamení potřeboval dva samostatné kněžské řády. Všechna veřejná rozhodnutí a většina těch soukromých musí být konzultována s augurii či haruspicii. Selže-li všechno ostatní, bereme si na pomoc Knihy Sibyliny, pro kterýžto účel si vydržujeme kolegium patnácti učenců, kteří do nich mohou nahlédnout v časech ohrožení státu. Mimo tyto závažné okolnosti je všechen lid římský, od konzulů po otroky, doslova posedlý znameními, jež dokáže vypozorovat z každičkého myslitelného místa a situace.

Ptáci, blesky, bouře, podivné předměty spadlé z nebe, deformovaná novorozeňata, vše je zaznamenáno, okomentováno a nějakým způsobem vyloženo, od ztráty číhosi milovaného po vojenskou katastrofu v zámoří. A není-li dostatek přírodních znamení, přijdou na řadu ta vymyšlená. Sochy promlouvají nebo otáčejí hlavami, kozy rodí lvíčata, pastýřům se na úbočích zjevují bohové, z moře zaznívají hlasy, mrtví hadi ukrytí ve zlatých vejcích pronášejí proroctví – seznam podobných úkazů je bez konce.

A přesto jsem se za celý svůj život nesetkal s jediným nezpochybnitelným důkazem jejich pravdivosti. Pokaždé, když jsem se o tom zmínil, mi bylo řečeno, že očekávat něco tak světského, jako je důkaz, v záležitostech tak nepozemských je neomalené. Pár filozofů mi vyprávělo o jistých Řecích, kteří věřili, že k pravdě lze dojít zkoumáním faktů a vyvozováním závěrů, ale jejich učení si prý nikdy nezískalo mnoho stoupenců. Přes to všechno jsem vždy pociťoval nutkání podívat se věcem na kloub, prošetřit okolnosti a dobrat se pravdy. Čmuchání, tak tomu říkal můj otec, když jsem ho něčím popudil. Již mnohokrát jsem se kvůli tomu dostal do potíží a nedlouho po oné památné noci k tomu mělo dojít znovu.

Když jsem se vrátil ke svému místu u dlouhého stolu, upoutal mou pozornost další neobyčejný výtvor kuchařů, který tentokrát zpodobňoval Skyllu, jak se sápe po Odysseově lodi. Po poradě s Katilinou a spolustolovníkem po mé levici, kvestorem Vatiniem, který měl za úkol bránit vývozu cenných kovů z Itálie, jsme došli k závěru, že dílo je zhotoveno z mihulí vařených v olihním inkoustu. Rozhodl jsem se tento chod vynechat a počkat na další. Ještě nikdy jsem neměl takový hlad, abych musel jíst vařené mihule, s inkoustem nebo bez.

Nečekal jsem dlouho. K mé převeliké radosti se podávala africká gazela grilovaná na dřevěném uhlí, které bylo vyrobeno z afrických trnových stromů (obsluha nás o tom ujistila). Spojitost s námořní tematikou byla v tomto případě poněkud obtížně pochopitelná, jelikož se týkala jakéhosi babylonského boha či bohyně. Ve východních mytologiích jsem se nikdy příliš nevyznal a ani jsem po tom netoužil. Maso však bylo bez ohledu na souvislost s božstvy vynikající. Katilina nám o tomto zvířeti podal velice zasvěcený výklad, včetně popisu toho, kde všude se vyskytuje a jak se správně připravuje a jí. Vše se prý naučil před třemi lety, kdy působil v Africe jako proprétor. Byli jsme zabráni do příjemné, lehce rozverné debaty o tomto nádherném tvoru a způsobech jeho konzumace, když tu Katilina i přes zarudlé tváře zbledl jako stěna a vytřeštil oči. Sledoval jsem směr jeho zděšeného pohledu a spatřil jsem muže, který se proplétal mezi stoly, otroky a komiky. Nebyl to nikdo jiný než Publius Klodius.

Klodiem nebyl pochopitelně odjakživa; narodil se jako Publius Klaudius Pulcher v jedné z nejvznešenějších patricijských rodin Říma. Pak se ale rozhodl, že své politické síly spojí s populáry, a tak začal používat plebejskou podobu svého rodového jména.

„Musí být úplně namol, že se tady opovažuje ukázat,“ poznamenal jsem. Jako Lukullův legát v Asii vyvolal Klodius vzpouru mezi generálovými vlastními legionáři. Pak zběhl a připojil se k armádě Marcia Rexe, který čekal společně s Kretikem za městskými hradbami.

„Kdo ví?“ prohodil Vatinius. „Třeba dostal pozvánku. Je to koneckonců triumfátorův švagr. A jeho sestra je ženou prétora Metella Celera. Slyšel jsem, že si teď také říká Klodie, jako její bratr.“

„Další kůstka,“ podotkl jsem.

„Cože?“ nechápal Vatinius.

Mou pozornost však upoutal Katilina, jehož tvář zrudla nepříčetným vztekem. Vnořil ruku do záhybů své tógy a pod tuniku a sevřel cosi, co se podezřele podobalo jílci dýky. Rychle jsem se natáhl a pevně ho chytil za zápěstí.

„Tohle tady nemůžeš!“ sykl jsem. „Dnes večer jsou tady všichni kněží a soudci z celého Říma! Nosit zbraň uvnitř pomeria je svatokrádež a z vraždy by také nikdo nebyl nadšený. Nechej tu zbraň tam, kde je, a uklidni se, Lucie.“ Jeho rysy se postupně uvolnily a pohled vyjasnil. Popadl svůj pohár, vyprázdnil jej jediným douškem a výmluvně jej zvedl do výše.

„Po krvi té smrduté krysy marně toužím již deset let. Ale co se vrátil do Říma, nevyjde z domu bez doprovodu těch svých banditů.“ Hlas se mu třásl, ale jinak se ovládal. „Možná to vypadá jako promarněná šance, ale já ti děkuji, Decie. Bylo by to ode mne nerozumné.“

„Rádo se stalo,“ odpověděl jsem. „Chuť zakroutit Klodiovi krkem má občas každý z nás. Na mne dokonce jednou poslal své poskoky, aby mě zabili. Ale taková je politika.“ Pravda, Katilinův spor s Klodiem byl přece jen víc osobní. Před deseti lety ho Klodius obvinil z nezákonných pletek s vestálkou Fabií. Soud nakonec oba obžalované osvobodil a od té doby panuje mezi Klodiem a Katilinou hluboká nenávist.

Vatinius, který si onoho malého dramatu okatě nevšímal, na sebe náhle strhl pozornost, když od sebe zhnuseně odstrčil podnos, který před něj otrok postavil. Natáhl jsem krk, abych se podíval, co ho tak znechutilo – zajíc s boby.

„Člověk, který se dokáže nevzrušeně dívat na vařené mihule, by měl ustát i pohled na zajíce a boby,“ podotkl jsem.

„Boby jsou nečistý pokrm,“ poučil mne. „Jejich konzumace je v rozporu s učením Pythagorovým.“

„Nevěděl jsem, že jsi pythagorejec,“ řekl jsem. Jen nemnoho věcí mne zajímalo ještě méně než učení Pythagora, a koneckonců i kteréhokoliv jiného filozofa, ale bylo to alespoň bezpečné téma k hovoru.

Když se na východním nebi začaly objevovat první světlé šmouhy, věděl jsem o Pythagorovi víc, než mi bylo milé, a také jsem měl pocit, že už v životě nebudu mít hlad. Při odchodu ještě všichni obdrželi malý dárek. Já dostal masivní zlatý prsten s granátem; už jen zbývalo, aby do něj klenotník vyryl mou pečeť. Jako všichni ostatní i já jsem si přinesl ten největší ubrousek, který jsem doma našel, abych měl v čem odnést zbytky pro své otroky. Některé z ubrousků připomínaly spíš malou tógu, a tak jsme vypadali jako tlupa opilých legionářů opouštějících s kořistí na zádech vypleněné město.

Cestou domů jsem hýřil dobrou náladou. V takových chvílích není snadné se rmoutit. Čekaly na mne dny plné oslav a her a sladkého nicnedělání. V koutku duše jsem přesto pocítil smutek. Sice jsme se znovu veselili v odlesku vzrůstající moci a slávy Říma, ale na mne padla předtucha, že něco se chýlí ke konci.

S několika dalšími zhýralci jsem kráčel ke svému domu v Subuře. Šlapali jsme po hromadách okvětních lístků a vyřvávali staré vítězné popěvky, jako kdybychom nepřátelská vojska porazili sami. Když jsem dorazil k cíli, zanechali mne ostatní přede dveřmi, ale já ještě chvíli postával venku a pozoroval tichnoucí ulici.

Přemýšlel jsem, odkud se vzala ona melancholie, pocit, že něco končí. Nešlo mi to do hlavy. Vzhlédl jsem k obloze, ale svit hvězd utonul v šedém úsvitu a já už krvavé oko Siria nespatřil.

Table of Contents

Start