Tiráž

John Maddox Roberts

Otázka práva

SPQR X

Copyright © 2006, 2012 by John Maddox Roberts

Translation © Petra Pachlová, 2012

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí být rozmnožována a rozšiřována jakýmkoli způsobem bez předchozího písemného svolení nakladatele.

Druhé vydání v českém jazyce (první elektronické)

Z anglického originálu SPQR X: A Point of Law přeložila Petra Pachlová

Redakce Tereza Kodlová

Obálka Vojtěch Domlátil

Sazba David Greguš (pdf)

Odpovědná redaktorka elektronické verze Michaela Pohlreichová

Konverze do elektronické verze Marek Pečenka

Vydalo v roce 2012 nakladatelství

Dokořán s. r. o., Holečkova 9, Praha 5,

dokoran@dokoran.cz, http://www.dokoran.cz

(571. publikace, 94. elektronická, pdf)

(572. publikace, 95. elektronická, epub)

(573. publikace, 96. elektronická, mobi)

ISBN 978-80-7363-508-4 (pdf)

ISBN 978-80-7363-509-1 (epub)

ISBN 978-80-7363-510-7 (mobi)

Věnuji Johnu Vanoverovi ml., našemu Prometheovi, nezdolnému bojovníkovi a skvělému švagrovi

Obsah

Tiráž

Obsah

Řím v roce 55

Kapitola 1.

Kapitola 2.

Kapitola 3.

Kapitola 4.

Kapitola 5.

Kapitola 6.

Kapitola 7.

Kapitola 8.

Kapitola 9.

Kapitola 10.

Kapitola 11.

Kapitola 12.

Kapitola 13.

Dramatis personae

Slovníček pojmů

Poznámka k pravopisu a výslovnosti latinských slov

O autorovi

Kapitola 1

Řím v době voleb! Může být nějaké období krásnější? Je vůbec možné, aby bylo nějaké místo báječnější? A nějaká činnost příjemnější? Pro mě určitě ne, a ne toho roku. Právě jsem se vrátil z Kypru po úspěšném, přiměřeně slavném a nepříliš krvavém tažení proti rozmáhajícím se pirátům. Našel jsem jejich základnu, zničil jim celou flotilu, a co bylo nejlepší, zmocnil jsem se pořádné části jejich kořisti. Zajatce jsem poslal do jejich domovů a vrátil část kořisti lidem, kterým byla ukradena.

Naštěstí pro mě nebylo možné vystopovat majitele velké části lupu, takže připadl mně. Část jsem rozdělil mezi své muže, slušnou sumu jsem věnoval státní pokladně a zbytkem uhradil své značné dluhy. Dosáhl jsem správného věku a nastřádal potřebnou vojenskou zkušenost na to, abych se ucházel o úřad prétora. A co bylo nejspíš vůbec ze všeho nejlepší, byl jsem Caeciliovec Metellovec a muži z mé rodiny počítají s automatickým zvolením do vyšších úřadů právem svého původu.

Všechno korunovala skutečnost, že bylo nádherné počasí. Zdálo se, že všichni bohové Říma stojí při mně. Jenže oni se mi jako obvykle chystali provést jeden ze svých hanebných šprýmů.

Ráno, kdy to všechno začalo, jsem byl u porticus Metelli na Martově poli naproti Flaminiovu cirku, kde jsem vedl posvěcení svého památníku. Tenhle porticus, pěkný obdélník sloupoví obklopující hezké nádvoří, vystavěla moje rodina pro potěchu lidí a vlastní slávu a platili jsme za jeho údržbu. z části pirátské kořisti jsem mu pořídil novou střechu. Památník na Foru mohl být možná reprezentativnější, ale v té době už bylo Forum tak přecpané památníky, že jednoho navíc by si nikdo ani nevšiml. A kromě toho ten můj nebyl nijak veliký.

Jenže v té době se město vylévalo za staré hradby a původně venkovské Martovo pole, shromaždiště a cvičiště starých legií, se teď stalo vzkvétajícím předměstím plným drahých obchodů a pěkných domů. A můj památník, to nebyla jen socha, představoval námořní trofej: sloup pokrytý bronzovými klouny lodí, jež jsem zajal.

Pirátské lodě vlastně neměly nijak impozantní klouny, protože piráti se obvykle nesnažili loď potopit, ale nalodit se, a většinou přepadávali pobřežní vesnice, takže jejich lodě musely být schopné rychle najet na břeh a stejně rychle odplout – a to není snadný úkol, když vám vepředu trčí obrovský hrot. Tak jsem si nechal odlít velké, hrůzu nahánějící klouny, za každou pirátskou loď jeden. Na vrcholu sloupu stála socha Neptuna vítězně třímajícího trojzubec. Snad až moc velkolepé za tažení proti špinavým a odrbaným pirátským neřádům, ale toho roku veškerou skutečnou vojenskou slávu získával Caesar, tak jsem bral, co šlo.

Oblékl jsem si roucho toga candida speciálně vybělené valchářskou hlinkou, abych dal na vědomí, že kandiduji na prétora. To ale nikoho nepřekvapilo. Při odhalování trofeje moji přátelé a klienti tleskali, a kněží Bellony a Neptuna provedli posvěcení. Oba byli moji příbuzní a s radostí mi vypomohli. Starý přítel mého otce, zestárlý a ztloustlý Kvintus Hortensius Hortalus, prostudoval znamení a nezaměnitelným hlasem oznámil, že jsou příznivá.

Dostavilo se mnoho římských hodnostářů. Přišel i Pompeius, aby mi pogratuloval, stejně jako otravný Kato. Přál jsem si, aby se mezi přítomnými objevil Cicero, jenže ten spolu se svým bratrem odjel do Sýrie, aby společně potlačili parthský útok. Účastnila se i moje žena Julie a spousta jejích příbuzných, a tak bylo caesarovské zastoupení snad až moc početné. I bez toho mě příliš mnoho lidí považovalo za Caesarova poskoka. Můj dobrý přítel Titus Milo se dostavit nemohl, protože byl ve vyhnanství za zabití Klodia, a moc života už mu nezbývalo, i když v té chvíli jsem to ještě netušil.

Přesto bylo dopoledne skvělé, památník pěkný a moje budoucnost zářivá. Konečně budu zastávat úřad se skutečnou mocí místo takového s nekonečnými povinnostmi a zodpovědností, ve kterém člověk utopí celé jmění. Budu mít impérium a budou mě doprovázet liktoři. s trochou štěstí dostanu při odchodu z úřadu na starost provincii, kde bude mír a kde zbohatnu v relativním bezpečí. Většina politiků chtěla provincie, ve kterých probíhá válka, aby mohli získat slávu a kořist, ale já věděl, že každé takové postavení by mě dostalo do soupeření s Caesarem a Pompeiem. Oba ty muže jsem znal až příliš dobře, abych po něčem takovém toužil.

Dorazil dokonce i můj churavý otec, i když už se teď při chůzi musel opírat o hůl. Přísahal, že bude žít tak dlouho, dokud mě neuvidí jako konzula, ale já se bál, že tak dlouho nevydrží. Opravdu mě trýznil pohled na skupinku mých starších příbuzných, kteří ho doprovázeli. Všichni význační Metellovci byli mrtví nebo příliš staří na to, aby v politice ještě něco znamenali. Dalmatikus a Numidikus zemřeli s generací mého děda, v generaci Maria. Metellus Celer, soukmenovec mého otce, byl už mrtvý; Kretikus toho dne na slavnost přišel, ale také zestárl a pořádně přibral; pontifex Metellus Scipio, Caeciliovec adopcí; a Nepos, který mi byl věkem blíž, ale byl to Pompeiův muž, a Pompeius byl vyřízený člověk; kéž by si to jen jeho stoupenci uvědomili. Všichni kdysi podporovali Sullu a ten už mezi námi nebyl víc než pětadvacet let. Metellovci mé generace byli stále početní, ale politicky zcela bezvýznamní. Do téhle kategorie jsem počítal i sebe.

Vedle mě stál také můj propuštěnec Hermes, který se stále ještě cítil nesvůj v občanské tóze, rouchu, které měl právo nosit teprve několik měsíců. Jeho oficiální jméno znělo pochopitelně Decius Caecilius Metellus, ale objeví se až na jeho náhrobku. Rozhodl se, že si ponechá své otrocké jméno, i když bylo řecké. Nu, koneckonců to bylo jméno boha a spousta občanů mé generace si vystačila s řeckými přezdívkami, z nichž některé byly dost neslušné a neměly žádný odpovídající latinský výraz.

Když byl obřad posvěcení u konce, všichni jsme se společně vydali na Forum kolem chrámů Apollona a Bellony, prošli jsme Karmentalskou branou ve starých hradbách a kolem úpatí Kapitolu do severozápadní části slavného shromaždiště. Byla tu ještě větší tlačenice než obvykle, protože volby se blížily a každý, kdo něco znamenal, se z blízka i z daleka vypravil do Říma. Nastal čas slavností a politiky, čas intrik, úplatků a nátlaků.

V té době se téměř celý senát rozpadl na dvě frakce: procaesarovskou a proticaesarovskou. Caesar byl neuvěřitelně oblíbený u římských plebejů a zuřivě nenáviděný velkou částí aristokratů. Takováhle polarizace vedla pochopitelně k podivným paradoxům. Muži, kteří měli před několika lety pro Pompeia jen pohrdání, se teď ucházeli o jeho přízeň, protože ho považovali za jediného schopného Caesarova rivala. Jejich politika byla krátkozraká, ale zoufalí muži se chytí čehokoli, co slibuje odklad toho, čeho se děsí. Snažil jsem se držet dál od všech podobných frakcí, ale vzhledem ke stykům mé rodiny to bylo obtížné. Jeden z konzulů toho roku, Markus Klaudius Marcellus, patřil mezi nejfanatičtější členy proticaesarovské frakce a mého malého obřadu při odhalování a posvěcení trofeje se neúčastnil. Zato druhý konzul, Sulpicius Rufus, mi okázale blahopřál. Takové tenkrát panovaly časy.

Pomalu jsme se blížili k úpatí Kapitolu a jako obvykle jsme cestou potkávali množství lidí, se kterými jsme se zdravili. Nedaleko starého shromaždiště comitia se podle zvyku scházeli všichni kandidáti toho roku. Postávali tam, naparovali se a vůbec hlásali svou ochotu sloužit senátu a lidu. Tady se stavovali naši přátelé a příznivci, tiskli nám ruce a hlasitě vytrubovali každému, kdo byl ochotný poslouchat, jací jsme to všichni báječní chlapíci. Byl to jeden z našich méně důstojných zvyků a cizinci nad ním vytrvale žasli, ale my jsme to tak dělali od nepaměti, a to byl dostatečně dobrý důvod k tomu, abychom to dělali i dál.

Jako kandidát na úřad s impériem jsem nejprve musel pozdravit uchazeče, které jsem podporoval na nižší úřady. Každému jsem stiskl ruku a pověděl všem okolo, jak úžasný je to člověk.

První získal mou ruku Lucius Antonius, toho roku kandidát na kvestora. Doprovázel ho jeho bratr Gaius, který právě sloužil jako kvestor a nyní mu končilo funkční období. Byli to bratři slavného Marka Antonia, jenž byl s Caesarem v Galii. s těmihle bratry jsem vždycky vycházel moc dobře; byli to špatní muži, ale vynikající společníci.

„Hodně štěstí, Lucie!“ zvolal jsem a poklepal mu po rameni, až se zvedl oblak křídového prachu. Když se člověk ucházel o úřad, vždycky byl v pokušení přehnat to s křídou.

„A tobě taky, Decie,“ odpověděl mladší bratr. Oči neměl úplně zaostřené a hlas maličko nejistý. Už nasává, pomyslel jsem si. Typický Antoniovec.

„Hádám, že sis už objednal tógu s nachovým lemem,“ prohlásil Gaius a narážel na již dříve zmíněnou jistotu, že budu zvolen.

„Měl jsem štěstí, protože tyrský purpur byl náhodou mezi věcmi, které jsem získal na Kypru,“ odpověděl jsem. Neuškodí připomenout každému, kdo zmeškal posvěcení památníku, moje nedávné úspěchy. „Julie mi utkala novou tógu a lem sama obarvila. Právě teď schne na sušáku. Velice hezké roucho, mohu-li podotknout.“ Popravdě moje manželka dohlížela na ženy, když ho tkaly, a pochopitelně zavolala zkušeného barvíře, aby udělal lem. To purpurové barvivo je nejdražším materiálem na světě, je dokonce dražší než šafrán nebo hedvábí.

„Někteří lidé mají zkrátka štěstí,“ prohlásil Lucius. „Než to náš bratr v Galii dokončí, nezbude k uloupení žádné zlato, víno ani pohledné ženy.“

„Uplyne nejmíň deset let, než se nahromadí další pirátský lup dobrý k ukořistění,“ zamumlal Gaius přiopile. „Jestli si Pompeius podrobí Parthskou říši, na nás ostatní nezbude zhola nic.“

„Vždycky je tu ještě Indie,“ podotkl jsem, ale nemyslel jsem to tak docela vážně. Neměl jsem žádné ambice stát se dobyvatelem, tak jsem tu potíž nebral tak tragicky jako tihle dva zapálení zloději.

„Ta je hrozně daleko,“ vzdychl Gaius. „Člověk musí pochodovat celý rok, jen aby se tam dostal. Zato Egypt…“

„Zapomeňte na něj,“ prohlásil jsem. „Ani Antoniovci senát nikdy nedovolí zmocnit se Egypta.“ Tohle prohlášení bylo plné zlých předzvěstí, jen kdybych to byl býval věděl.

„Ano, teď je i potíž nechat se zvolit za kvestora,“ řekl Gaius. „A Decie, nedělej si starosti s Fulviem. Víš, jak s takovými lidmi zatočit.“

„Ano,“ přitakal Lucius, „ten člověk je nula. Nesmíš mu dovolit, aby odvedl tvou pozornost od voleb.“

„Co? Fulvius?“ v té chvíli se už ale oba otočili a opětovali pozdravy nejnovějšího houfu příznivců.

Odcházel jsem od nich a hlavou mi vrtala ta záhadná rada. Kterého Fulvia mysleli? Znal jsem asi deset nebo dvanáct senátorů toho jména a bezpočet equites. Kdo z nich měl na mě spadeno?

Zaujal jsem své místo vedle dalších kandidátů na prétorát. Po hodině hlasitého zdravení a vítání ke mně přistoupil můj nejméně oblíbený Říman, Sallustius Krispus. Rok předtím byl tribunem lidu a v tomhle mocném úřadu se z něj vyloupl Caesarův zastánce. Po smrti Klodia se pokusil vyplnit jeho uvolněné sandály. Protože mě považoval za Caesarova muže, choval se, jako bychom byli blízcí přátelé.

Sallustius měl sám sebe za historika a už dvanáct let se ze mě snažil vytáhnout všechno, co jsem věděl o nešťastné Katilinově záležitosti. Byl to vlezlý, odporný neřád s přemrštěnými ambicemi. Vlastně to byl nejspíš typický římský politik té doby a o nic horší, než mnozí, které jsem znal. Jenže já si zkrátka nemohl pomoct a neměl jsem ho rád.

Jedna věc byla jistá: protože Sallustius zbožňoval klepy, určitě bude vědět, kdo by ten Fulvius mohl být a jaký důvod má k zlosti.

„Pěkný den na politikaření, co, Decie Caecilie? Byl bych se dostavil na posvěcení vašeho památníku, ale vyprovázel jsem bratra.“ Jeho mladší bratr, přezdívaný Kanini z důvodu, který jsem se nikdy nedozvěděl, byl toho roku jedním z kvestorů.

„Kam má namířeno?“ zeptal jsem se a srdečně zamával skupince suburských sousedů, kteří přišli podpořit mě i další z naší čtvrti, co jsme se toho roku ucházeli o nějaký úřad.

„Do Sýrie. Stane se Bibulovým prokvestorem.“

„Tak to bude v bezpečí. Bibulus je opatrný muž. Bojuje co nejméně – raději vše přenechává svým legátům.“ Bibulus si dal dobrý pozor, aby dorazil do provincie k převzetí její správy s dostatečným zpožděním. Když konečně přijel, mladý Kassius Longinus, pouhý prokvestor, který přežil katastrofu u Karrh, už úspěšně hnal Parthy zpátky. Ten mladík si za to zasloužil triumf, jenže velel jen nepočetným silám a nedokázal dobýt rozhodné vítězství, a navíc byl považován za příliš mladého a příliš nízko postaveného na takovou poctu. Tak málo chvály za tak ohromný úspěch mělo nejspíš za následek jeho pozdější nevraživost vůči Caesarovi – ale to trošku předbíhám.

„To je dobře,“ přisvědčil Sallustius. „Nadání mé rodiny leží na literárním poli, ne na vojenském.“ Já bych byl spíš řekl, že na žádném z těch dvou, ale mlčel jsem.

„Před chviličkou mi radili, abych si nevšímal člověka jménem Fulvius. Kdo je to a proč bych ho měl ignorovat?“

„Vy jste to ještě neslyšel?“ vyhrkl radostně. Sallustius byl hrozně rád poslem špatných zpráv. „Dnes ráno vás jistý Markus Fulvius obvinil před soudem pro vyděračství z korupce a drancování Kypru a okolních vod.“

„Cože!“ Na můj výkřik se začaly otáčet hlavy tak prudce, že bylo slyšet, jak po celém Foru křupají obratle.

„Uklidněte se, Decie,“ usmál se. „Ten muž je jen ctižádostivý politik, co se touží prosadit. Obžalovat úspěšného muže z korupce je v takovém případě zcela běžné. Však víte, že tak si vybudoval svou pověst Cicero.“

„Ano, jenže Verres skutečně vyraboval Sicílii s legendární důkladností. Já nic takového na Kypru neudělal!“

„A jaký je v tom rozdíl?“ zeptal se upřímně zmatený. „Měl byste být rád, že je to obvinění z vydírání a drancování. Klidně to mohlo být ze znásilnění panny vestálky a pomyslete, jak ponižující by soudní proces potom byl.“

„Mám za to, že jeho obvinění obsahovalo víc než jen hromadu prázdných žvástů, ne?“

„Říká, že má spoustu svědků, kteří to potvrdí.“

„Kypřanů? Vysmějí se mu a z Říma ho rychle vyprovodí, jestli před římskou porotu přitáhne tlupu polořeckých míšenců.“

„Rozhlašuje, že má římské občany připravené odpřisáhnout před bohy, jaký jste to zkažený chlap.“

„Kruci!“ Během pobytu na Kypru jsem urazil hodně Římanů. Většinou to byli obchodníci a finančníci, kteří slušně profitovali na pirátských činnostech. „Kdo je ten muž a odkud je?“ Tušil jsem, že to Sallustius ví, a opravdu mě nezklamal.

„Je z Baiae, pár posledních měsíců žije v Římě, vytváří si kontakty a učí se politiku od vysoce postavených přátel. Nepochybuji, že se mu dostalo zkušených rad, jak to provést.“

„Teď jsem několik let trávil tolik času mimo Řím, že je obtížné vědět o každém člověku. Říkáte Baiae?“ Snažil jsem se najít nějakou spojitost. Pak mi svitlo. „Není tenhle muž Klodiův švagr?“

Zazubil se ošklivým úsměvem. „Je to Fulviin bratr.“

Fulvia, vdova po mém starém nepříteli, měla ze všech žen v Římě asi tu nejhorší pověst.

„Jenže Klodius byl zabit, a ona se dala dohromady s Markem Antoniem, který ale vůči mně nechová žádnou zášť. To nedává smysl.“

„Jste zkrátka jen příhodný cíl, Decie. Právě jste se vrátil ze zámoří s trochou slávy a spoustou peněz a ucházíte se o úřad prétora. Proč se domníváte, že je to osobní?“

„Nejspíš máte pravdu. Prostě se s ním vypořádám běžným způsobem.“ Vzhledem k tomu, že sloužící úředník nemohl být pohnán před soud, moje nejlepší taktika bude oddalovat vše až do doby po volbách. Než mi skončí funkční období, najde si tenhle obtížný hmyz někoho jiného, koho by mořil.

„Jako většina ambiciózních mužů,“ řekl Sallustius, „je chudý. Třeba bude slyšet na úplatek, aby stáhl žalobu. Chtěl byste, abych s ním promluvil místo vás?“ Typický Sallustius. Kdybych naznačil zalíbení v jeho sestře, hned by ochotně dělal kuplíře.

„Ne, vyhnu se potížím, jestli to půjde, ale odmítám se vykupovat z obvinění, které je lživé.“

„Nevidím důvod, proč ne. Nevinnost jen zřídka člověka osvobodí z následků falešného obvinění. Obvyklou cestou je protiútok. Neříkejte, že jste už utratil všechny svoje peníze?“

„Děkuji za novinky i rady, Sallustie. Vypořádám se s tím po svém.“

Pátral jsem očima kolem, dokud jsem nezahlédl Herma. Stál blízko Vulkanova oltáře a před malou skupinkou voličů na mě pěl chválu. Podle pravidel nemohl kandidát přesvědčovat voliče osobně. Dělali to za nás naši klienti a propuštěnci. Zachytil jsem jeho pohled a přivolal ho.

„Snad už nechcete pít?“ spustil, když ke mně přišel. „Čeká vás dlouhý den.“ Tahle drzost byla výsledkem let, která strávil jako můj osobní otrok. A navíc mě znal až příliš dobře.

„A bude ještě delší, darebáku. Sežeň mého otce a všechny ostatní z rodiny, kteří tu nejspíš někde postávají, i mé význačné příznivce. Valí se na nás potíže.“

Zazubil se. „Útok?“ Hermes byl notorický rváč.

„Ne takový, který by sis užil. Politický útok z nečekané strany.“

„Ach jo,“ vzdychl zklamaně. „Já je najdu.“

V duchu jsem zuřil, i když jsem se na své příznivce usmíval a třásl si s nimi rukama. Jak významnou měl ten člověk podporu? Jak budu čelit jeho obviněním? Jakou podporu dokážu získat já? Jak dlouho se mi to podaří protahovat? Budu potřebovat právní pomoc. Pro ni bych se automaticky obrátil na Cicerona, ale toho roku mezi námi zela propast.

Otec se ke mně dobelhal a tvářil se ponuře jako bouřkový mrak. Byli s ním Hortensius Hortalus, Metellus Scipio a Kretikus, a dokonce i Kato. Ač jsem toho člověka děsně nesnášel, byl jsem v té chvíli hotov uvítat podporu kohokoli.

„Už jsme to slyšeli,“ zavrčel otec, než jsem stihl promluvit. „Jak takový červ jako Markus Fulvius dokázal tohle zosnovat, aniž bychom se něco doslechli?“

„Bezpochyby proto, že jsme mu nevěnovali sebemenší pozornost,“ zahřměl Hortalus.

„U kterého soudu mě obvinil?“ zeptal jsem se.

„U Juventiova,“ odpověděl Kato. Měl na mysli Marka Juventia Laterensia, kdysi Klodiova blízkého přítele.

„No to je báječné! I když je Klodius mrtvý, dokáže mi způsobit potíže,“ prohlásil jsem naštvaně.

„Čas je na tvé straně,“ řekl Kato. „Blíží se volby, soudy budou zasedat už jen čtyři dny.“

„Jestli bude chtít Juventius jednat rychle,“ dedukoval jsem, „čtyři dny je spousta času na to, aby mě pohnal před soud.“ Nemusel jsem podotýkat, že rozsudek vinen mi mohl znemožnit zaujmout ve volební den místo mezi kandidáty. A i kdybych byl přesto zvolen, mohli mi zabránit, abych v novém roce do úřadu nastoupil.

„Musíme posadit tvůj zadek na kurulské křeslo dřív, než tě ten prevít dotáhne před soud,“ prohlásil nesmírně praktický Kretikus.

„Dnes večer vyjdu za hradby a prostuduji znamení,“ řekl Hortalus, „třeba ukáží, že se soudy nemohou příštích několik dnů sejít.“

„Je všeobecně známo, že jste nejbližší přítel mého otce,“ řekl jsem. „Obžalují vás před senátem za falšování věšteb, i kdybyste viděl, jak v noci do letícího orla udeřil blesk.“

„Vezmu si s sebou Klaudia Marcella. Jeho věštby nebude nikdo zpochybňovat.“ Nezmiňoval Klaudia Marcella, který byl toho roku jedním z konzulů, ani Klaudia Marcella, který se jím měl stát v roce příštím, a ani toho Klaudia Marcella, který se stal konzulem rok nato, ale ještě čtvrtého Klaudia Marcella, nejstaršího člena Kolegia augurů. Všichni mu věřili, jako se věří těm, co jsou příliš staří, aby mohli způsobit nějakou škodu.

Přehlédl jsem dav na Foru. Ještě žádný poprask. Ani jsem vlastně žádný nečekal. Sprostá obvinění proti kandidátům patřila k běžnému koloritu každých voleb. Všude byli pouliční prodejci a umělci, kterým šly skvěle obchody, jako ostatně vždycky, když město zaplnili voliči. Přál jsem si promluvit s Julií, jejíž politická prozíravost byla mnohem vyšší než ta mé vlastní rodiny. Ale už se vrátila domů. v každém případě by se strhl strašlivý skandál, kdybych probíral politiku se svou ženou přímo na veřejnosti.

„Tamhle jde!“ ozval se vzrušený Sallustiův hlas. Držel se stále blízko nás, chtivý zaslechnout řeči metellovské frakce.

Sledoval jsem jeho ukazováček a v davu zahlédl nějaký rozruch. v moři kštic jsem si všiml pohybu mířícího k nám, jako když žraločí ploutev protíná mořskou hladinu. Pohyb se přiblížil a utvořil maličký shluk mužů kráčejících odhodlaně naším směrem. v jejich čele byl vysoký, světlovlasý muž, typický válečník z Fora – ten, co všechny bitvy vede u soudů. Poznal jsem některé muže za ním, pár starých Klodiových stoupenců. Ty ostatní jsem nikdy neviděl.

„Decie Caecilie Metelle!“ zvolal, když k nám dorazil.

„To jsem já,“ zavrčel otec. „Co chcete?“

Muž se na okamžik zatvářil zmateně. Rozhodilo se mu načasování. „Ne vy! Myslel jsem vašeho syna.“ Namířil na mě kostnatý prst.

„Tak proč jste to neřekl hned, vy kašpare s vycmrdlým obličejem? Dokud nenatáhnu brka, je tohle Decius mladší.“ Naše frakce výskala a tleskala. Lidé se začali cpát na už tak plné prostranství, protože vycítili, že se odehraje pěkné představení.

„Mluví na tvýho spratka, ty starej plešatej prďolo!“ zakřičel jeden z mužových poskoků.

Otec zamžoural směrem k muži. „Kdo je to? Á, už si na tebe vzpomínám. Nechal jsem z Říma vypráskat tvou matku pro kurvení a šíření nemocí.“ Pochopitelně vůbec netušil, kdo ten muž je, ale nikdy by se nenechal zastavit tak bezvýznamným detailem.

Já zachovával důstojné mlčení, čehož si světlovlasý muž všiml, jak se ostatně dalo čekat.

„Neumíte mluvit, Decie Caecilie Metelle mladší? Obviňuji vás z podplácení, korupce, utlačování římských občanů a tajné úmluvy s nepřáteli Říma, což jste všechno spáchal během námořních operací na Kypru!“

„A vy jste…?“

„Já jsem Markus Fulvius.“ Vytáhl se do své plné výše a zaujal řečnickou pózu.

Zůstal jsem s pusou dokořán. „No ne snad ten Markus Fulvius? Ten Markus Fulvius, který je v Baiae proslavený veřejným obcováním s kozami? Ten Markus Fulvius, který si to rozdával s celou kohortou pomocných sborů libyjských zvrhlíků, dokud nedošly zásoby oleje? Jen pomyslet, že Řím poctila přítomností taková slavná osobnost.“ Teď se řehtalo celé Forum. Muž zrudl, ale stál si na svém. Chystal se něco zakřičet, když dopředu postoupil Kato, vzal ho za ruku a otočil ji dlaní vzhůru.

„Tady je ruka, která nikdy nedržela meč,“ zvolal s opovržlivým posměchem a nikdo nedokázal dštít posměch opovržlivěji než Markus Porcius Kato. „Dobře mě poslouchej, ty venkovská nulo. Upaluj k legiím, prožij tam trochu času a proslav se v boji, než se odvážíš přijít do Říma a obvinit veterána z Galie a Ibérie, muže, jenž rozdrtil piráty a odhalil nespočet zrádců.“

To snad byla příliš silná slova o mé vojenské a soudní minulosti, ale byla smrtelně vážná a nikdo se teď nesmál. Pochybuji, že to hovořila náklonnost ke mně. Katonovi se totiž hnusili muži, kteří přicházeli zvenku, aby si v Římě vybudovali pověst.

„U státního soudu může vznést žalobu proti komukoli jinému každý římský občan,“ prohlásil Fulvius. „Jak vy jistě dobře víte, Marku Porcie.“

Dopředu postoupil Hortensius Hortalus. „To je naprostá pravda. Vlastně jsem měl dojem, že jste právě takové obvinění vznesl dnes ráno u soudu pro vyděračství Marka Juventia Laterensia. Proč tedy, Marku Fulvie, opakujete tato obvinění tady na prastarém a posvátném shromaždišti comitia a tím rušíte vážné debaty občanů Říma, kteří v nejposvátnější republikové tradici vybírají mezi kandidáty pro ty nejvyšší úřady?“

Z mých úst by tenhle proslov zněl nabubřele a trapně, ale slyšet Hortala mluvit bylo vždycky potěšení. Zvučné samohlásky jeho starobylé latiny zaplavovaly dav jako med.

Fulvius vytrhl svou ruku Katonovi. „Mluvím bez obalu, protože chci, aby se Řím dozvěděl o tomhle zvrhlém kriminálníkovi, který požaduje, aby mu občané zajistili impérium. Tento muž“ – znovu namířil kostnatý prst s trochu špinavým nehtem na můj obličej, ale tentokrát jím třásl nekontrolovaný hněv – „se zmocnil velmi důležitých vojenských námořních zásob. Státního majetku, občané! A prodal je pro vlastní zisk! Přiměl své otroky, aby se vloupali do domů poctivých Římanů, bili je a mučili, dokud si nevykoupili životy zlatem! Bral ohromné úplatky od cizích kupců, kteří obchodovali právě s těmi piráty, které měl potlačit. Tohle je muž, který chce předsedat soudu, jenž bude rozhodovat o římských občanech. Tohle je muž, který by potom vládl proprétorské provincii a velel legiím bezpochyby jen proto, aby obyvatele provincie ožebračil a zradil naše spojence!“

„Nebylo tam něco o tajné úmluvě s nepřáteli Říma?“ zeptal jsem se.

„A k tomu všemu,“ pokračoval a ani se neodmlčel, aby se nadechl, „obcoval s nechvalně známou courou princeznou Kleopatrou, dcerou degenerovaného Ptolemaia Pištce, toho nechutného krutovládce Egypta.“

V té době ani jeden Říman z tisíce v životě neslyšel o Kleopatře, jíž bylo sotva sedmnáct let. Ale její otec Ptolemaios byl po celém světě terčem posměchu.

„Král Ptolemaios,“ prohlásil Metellus Scipio, „byl uznán senátem Říma jako legitimní král Egypta a byl mu udělen status Přítele a spojence římského lidu. Nejenže vznášíte pošetilá obvinění proti bezúhonnému služebníkovi senátu a lidu, ale urážíte dceru spojeneckého vladaře. Mám chuť vás za to dovléct před soud.“

„Každý ví, že starý Ptolemaios podplatil polovinu senátu, aby ten titul získal!“ vykřikl jeden z Fulviových patolízalů. Měl úplnou pravdu, ale sotva to bylo k věci.

Zvedl jsem ruku, abych si zjednal klid, a za několik vteřin se dav utišil. „Marku Fulvie, vznesl jste proti mně vážná obvinění a vaše pomluvy jsou ničemné. Ukažte svoje svědky.“

„Uvidíte je u soudu.“

„Tak proč na mě štěkáte tady?“ Pochopitelně jsem to věděl naprosto přesně. Toho muže nikdo neznal, byla to nula. Chtěl, aby se celý Řím dozvěděl jeho jméno, a než se setmí, bezpochyby se tak stane.

„Jsem tady,“ prohlásil Fulvius nabubřele, „abych všechny občany Říma pozval jako svědky mé žaloby proti mocnému Caeciliovi Metellovi, jehož odpornou vinu prokážu díky svědectví římských občanů, jimž bylo ublíženo. Sami bohové Říma budou volat po jeho vyhnanství!“ Tahle slova vyvolala výkřiky obdivu za jeho výřečnost, nad čímž se začal nadouvat.

Znovu promluvil Hortalus. „Učil jste se rétoriku od dobrého učitele, Fulvie. Ta poslední fráze byla z žaloby Junia Billiena na Minucia před sto šedesáti pěti lety“ – Hortalovy znalosti soudních spisů byly skutečně hluboké a obdivoval je i sám Cicero, ale pro efekt se na chvilku odmlčel a nechal dopadnout působivý dodatek – „za konzulátu Paulla a Varrona.“

Zpola nevědomky provedli všichni gesta odvracející zlo – rukama předváděli magická znamení, vytahovali falické amulety nebo drmolili ochranná zaříkadla. Ti šťastnější, kteří stáli blízko oltáře nebo sochy boha, líbali svoje ruce a tiskli je na posvátný předmět. To děláme vždycky, když se zmíní ten neblahý rok, protože právě za konzulátu Paulla a Varrona se Hannibal střetl s největší římskou armádou, která kdy byla postavena, a rozdrtil ji u Kann.

V této chvíli si dva liktoři s fasces na ramenou prorazili cestu davem a zastavili se přede mnou.

„Decie Caecilie Metelle mladší,“ řekl jeden z nich, „jste předvolán, abyste se zítra za úsvitu dostavil před soud prétora Marka Juventia Laterensia.“ Byli maličko na rozpacích, že museli vykonat tuto všední povinnost. Kdyby mě zvolili prétorem, mohli by být přiděleni ke mně, a báli se, že na ně budu vzpomínat ve zlém.

„Proč čekat?“ zeptal jsem se. „Pojďme za ním teď hned.“ Opustil jsem své místo a vydal se k bazilice s celým svým davem za sebou. U soudu jsem nemohl ničeho dosáhnout, dokud nezačne můj proces, ale nechtěl jsem Fulviovi poskytnout další pozornost na svůj účet.

Jeden z Fulviových mužů, ošklivý, v tváři zjizvený gangster, se procpal až ke mně. „Hele! Nemůžete…“ Dál se nedostal, protože k němu přiskočil Hermes a praštil ho do obličeje. Ten kluk měl ránu profesionálního boxera a muž se svezl k zemi jako obětní vůl. Můj otec přetáhl dalšího po hlavě holí a zbytek před námi ustoupil.

Kdyby se něco podobného přihodilo jen před pár lety, došlo by ke skutečnému krveprolití, ale Pompeius dal konečně město do pořádku, vyhnal gangy, díky kterým byly volby tak bouřlivé, a vrátil nám trochu důstojnosti. Tudíž se všichni hrozně nudili a byli hotovi se poprat.

K bazilice, kde Juventius předsedal soudu, bylo jen kousek. Liktoři museli zadržet zástup, když jsme tam rozzuření vtrhli a přerušili právě projednávaný případ. Juventius vzhlédl a zatvářil se vztekle.

„Váš případ je na pořadu zítra! Zmizte z mého zasedání!“ Byl to muž s drsným obličejem a nikterak známý. Jako většina neudělal nic víc, než že odsloužil požadovaný civilní a vojenský čas a utratil dost za své hry jako edil, takže na rok získal kurulské křeslo. Pochopitelně o mně by někteří řekli totéž.

„Zítra!“ zahulákal jsem. „Tenhle zákeřný mizera měl kdoví kolik měsíců, aby spředl svoje pletichy, nazkoušel si křivopřísežné svědky, uplatil a zkonstruoval svědectví, jež potřebuje, aby prokázal svoje falešná obvinění, a já mám čas až do zítřka, abych si připravil svůj případ! Občané!“ Dramaticky jsem se udeřil do prsou a málem se zadusil vlastním oblakem křídového prachu. „Je tohle spravedlnost?“ řval jsem tak hlasitě, aby mě slyšeli až venku, a zpátky se ke mně donesly potěšitelně souhlasné zvuky.

„Liktoři!“ zvolal Juventius. „Vyhoďte ty vetřelce!“ Protože jeho liktoři byli venku a snažili se zadržet dav, byli tak trochu bezradní.

„Co je to za nemístné chování?“ Hlas nebyl nijak strašlivě hlasitý, ale všechen ruch rázem ustal. Do baziliky vstoupil Pompeius a před ním jeho dvanáct liktorů. Technicky byl prokonzulem Přední a Zadní Hispánie, ale také měl výjimečný dohled nad zásobami obilí, tak zůstával v Itálii, aby uchránil všechny lidi od hladu, zatímco obě hispánské provincie spravovali jeho legáti. Prokonzul s plným impériem, jenž zůstává v Itálii, to bylo neslýchané uspořádání, ale v tomhle, stejně jako ve všem ostatním, byl Pompeius zákonem sám pro sebe.

„Prokonzule,“ prohlásil Juventius, „předvolal jsem Metella mladšího na zítřek a on se místo toho dostavil dnes a přerušil soudní jednání.“

„Předvolal jste ho ve velmi krátké lhůtě. Proč by se k vám měl zachovat jinak?“ Pak se otočil ke mně. „Decie, byl jste vyprovokován, ale já u římského soudu nedovolím žádné výtržnosti. Běžte domů a připravte si obhajobu. Jsem si jistý, že budete mít dobrou.“

„Přirozeně,“ odpověděl jsem mu. „Mám stovky svědků svých činů a všichni jsou na Kypru! Kdybych za velkých nákladů vyslal rychlý kutr, mohl bych jich sem dovézt několik tuctů asi za měsíc. Tedy mohl bych, kdyby byla plavební sezóna, což není.“

„Raději něco vymyslete,“ poradil mi Pompeius, „protože jestli se váš případ protáhne do příštího roku, nemůžete být zvolen prétorem.“

Otočil se, dlouhými kroky se vydal k východu a zahřímal: „Tato záležitost bude projednána zítra! Chci, abyste si všichni šli po své práci. Nebudou se konat žádná nezákonná shromáždění ani nepřístojné demonstrace.“

Celý dav pokorně uposlechl jeho rozkazy. Pompeius se choval, jako kdyby byl svrchovaným vládcem města. Protože bylo v té době plné jeho veteránů, možná tím vládcem opravdu byl.

„Dnes večer se sejdeme u mě doma,“ prohlásil otec. „Svolejte naše nejvýše postavené stoupence. Čeká nás velice vážná práce.“

Kapitola 2

Než jsem se dostal domů, moje manželka už věděla skoro všechno. Síť Juliiných otroků, obchodníků a žen z její společenské vrstvy soupeřila se špionážní organizací jakéhokoli vladaře Východu. To odpoledne na mne čekala v atriu se zničeným výrazem, ale pečlivě připravená. Tleskla a domácí otroci přispěchali, aby vykonali její rozkazy. Jeden mi sejmul kandidátskou tógu, zatímco jiný mi ručníkem otíral křídu z krku a paží.

„Pojď se mnou,“ řekla Julie. „Musíme toho spoustu probrat a nemáme moc času.“ Následoval jsem ji do jídelny, kde už pro nás další otroci prostírali stůl. Plácl jsem sebou na lehátko a někdo mi zul sandály.

„Jez,“ přikázala Julie. „Máš před sebou dlouhou noc v otcově domě a bude plná pletichaření.“

„Ty už o tom víš?“ Natáhl jsem se po vínu, ale pleskla mě přes ruku. Místo toho jsem si vzal rolku.

„Jak by ne?“ Smíchala víno s vodou. s příliš velkým množstvím vody. „Chtějí pro tebe zorganizovat právní pomoc. Pověz jim, že jen mrhají časem.“

„Proč bych to dělal? I na křivopřísežné svědectví se musí reagovat a čelit mu. Nechápu, jak ten chlap vůbec může doufat, že jeho obvinění obstojí.“

Julie obrátila oči. „Copak to není jasné? Nemá v úmyslu přijít s usvědčením! Jen ti chce zabránit zúčastnit se voleb!“

„Ale proč? Přece nemůže doufat, že si vybuduje pověst na neúspěšné soudní při, která vyústí v osvobozující rozsudek.“

„To je otázka, na kterou musíme odpovědět.“ Vrazila mi do ruky pohár slabé směsi. Namočil jsem si chléb do oleje ochuceného balzámem a žvýkal.

„Pokud on sám nemá přímý prospěch z toho, když mě vyloučí z úřadu, tak kdopak? Tuhle otázku vždycky klade Cicero, viď? ,Komu to prospěje?‘“

„Je tu ještě další otázka: Jsi ty skutečným cílem toho útoku?“

„Co tím myslíš?“ Hodil jsem do sebe pár ústřic a pustil se do pečeného kuřete.

„Jeho slova, jak mi byla tlumočena, zněla, že zničí ,velikého Caecilia Metella‘. Ty nejsi nejvýznačnější člen své rodiny. Přes tebe možná napadá celou tvoji rodinu.“

„Kdybychom byli známí Pompeiovci nebo Caesarovci, pak by to dávalo smysl, ale to nejsme. Rodina podporovala Sullu a od jeho smrti šla vlastní cestou.“

„Existují tací, kteří to považují za nepřijatelné,“ prohlásila Julie tajemně.

„Jak dobře znáš Fulvii? On je její bratr.“

„Za posledních pár let jsem ji sotva zahlédla, potkaly jsme se jen při obřadu aristokratek na slavnosti Bona Dea a během rituálů bohyně Ceres a při podobných příležitostech. Když byla provdaná za Klodia, byla pochopitelně pevně spjatá s okruhem jeho přátel a jeho rodinou. Teď to vypadá, že se snad provdá za Marka Antonia, a Antonius se dal dohromady s Caesarem. Proto si nedokážu představit, že by svého bratra k tomuhle navedla, i když je to pěkná mrcha.“

„Myslíš, že je opravdu tak zkažená?“

„Klodia je ve srovnání s ní vestálka.“ Po bratrově smrti se nechvalně proslulá Klodia prakticky stáhla do ústraní, a tak připravila Řím o oblíbené ohnisko skandálu. Jako obvykle mě zneklidnilo, když moje manželka zmínila Klodii. s tou ženou mě pojila nepříjemná minulost plná zvratů.

„Tak kdo? Hlavní frakce by se měly ucházet o přízeň Metellovců, ne si je znepřátelit.“ Pustil jsem se do neškodného, ale lahodného králíka, utrhl jsem mu jednu nohu a namočil ji do omáčky garum.

Julie se nad tím chviličku zamyslela a pak se zdálo, že záležitost pustila z hlavy. „Koho myslíš, že bude tvoje rodina podporovat? Nemůžou být věčně nestranní. Dříve či později se budou muset vyslovit pro Caesara, nebo pro Pompeia.“

„Ne nezbytně,“ řekl jsem. „A to kvůli jedné věci: do roka může být Caesar nebo Pompeius mrtvý, případně i oba. Galie není zdravé místo, což mohu potvrdit z vlastní zkušenosti. Jeden zbloudilý šíp, jeden odhodlaný vrah, nečekaný germánský útok – cokoli z těchto věcí by mohlo znamenat Caesarův náhlý konec. Vlastně by ho mohla zabít i zimnice nebo nějaký nespokojený důstojník. Jen si vzpomeň na to, jak polovina senátu spolupracovala a poslala ho do Galie v naději, že tam zemře.

A co se týká Pompeia, je ve věku, kdy člověk najednou padne mrtev k zemi z přirozených příčin. Přibral a už není tak čilý jako dřív.“

„Neodpověděl jsi mi.“ Julie byla stejně urputná jako kterýkoli právník.

„Záleží na tom, kdo jim nahání největší hrůzu. Pompeius a jeho vojáci je děsili celá desetiletí a většinu času stáli proti němu. Teď se začínají bát Caesara. Má nebývale velkou a šťastnou armádu a už několik let je faktickým králem Galie a Ilýrie.

Až nadejde čas, postaví se proti tomu, z koho budou mít největší obavy. Budou podporovat slabšího muže.“

„Kdy rozhodnou, kdo jim nahání největší hrůzu?“

„Záleží na tom, co udělá Caesar a Pompeius. Budou chtít zachovat mír tak dlouho, dokud to půjde. Pokud Pompeius udrží své veterány na jihu a Caesar se vzdá svého impéria, až mu vyprší lhůta, vrátí se do Říma a zaujme místo v senátu, pak se moje rodina pokusí udržet smír a zůstat zadobře s oběma.“

„Myslíš, že se to stane?“

„Zdá se, že je to nepravděpodobné. Caesar už zcela jasně ukázal, jak pohrdá senátem. Jestli se pokusí udělat to, co provedl Sertorius, a ustanoví se nezávislým králem, vypukne občanská válka a Pompeius proti němu povede tažení. Jestli si Pompeius vezme do hlavy, že svolá své vojáky a zmocní se jižní Itálie, moje rodina půjde za Caesarem a bude žadonit, aby Pompeia rozdrtil.“

„A když se Caesar vrátí do Říma, ale nevzdá se impéria? Když si s sebou přivede vojáky a utáboří se za hradbami Říma?“

„Pak se moje rodina přidá na stranu Pompeia. Vždycky podporují toho slabšího, toho, o kterém si myslí, že ho můžou ovládat. Doufám, že to k žádnému z těchhle konců nedospěje, protože pak už by nesešlo na tom, koho bychom podpořili. Bude to znamenat konec republiky.“

„Možná už je načase,“ prohlásila Julie.

„To nikdy! Jestli vypukne další občanská válka, ať už vyhraje Caesar, Pompeius nebo někdo jiný, prohlásí se diktátorem. A na rozdíl od Sully tenhle neodstoupí a neobnoví republiku. Bude to monarchie podobně jako v Orientu. To by bylo pro Řím nedůstojné.“

„Dostáváme se od věci,“ řekla Julie. Nikdy by to nepřiznala, ale představa jejího strýce jako monarchy ji ani trochu netrápila. „Hodlám prověřit toho Fulvia i jeho minulost. Někdo ho podporuje, a až zjistíme, kdo to je, budeme vědět, jak s ním bojovat.“

„Ač Sallustia hrozně nesnáším,“ pověděl jsem jí, „jsem téměř připraven řídit se jeho radou a nabídnout tomu mizerovi úplatek, aby dal pokoj.“

„Ať je za tím kdokoli, jistě na to myslel,“ řekla. „Nabídli mu něco lepšího než peníze.“„Lepší než peníze,“ podotkl jsem, „je jen čest a státní úřad, čehož sotva dosáhne, pokud bude takhle dál pokračovat.“

„Muži si cení různých věcí,“ namítla. „Ne každý je Říman z význačné rodiny.“

„To máš pravdu,“ souhlasil jsem. „Musíme zjistit, kdo je ten muž. A nemáme zrovna moc času.“

Podívala se na šikmé sluneční paprsky proudící dveřmi triclinia. „Ještě není pozdě. Myslím, že zajdu navštívit Fulvii. Mám za to, že stále bydlí v Klodiově domě. Ženy z lepších kruhů ji okatě přehlížejí, tak bude celá dychtivá si promluvit.“

„U té ženy na sebe dávej pozor,“ poradil jsem jí. „Vezmi si s sebou několik mých klientů, bývalé legionáře a rváče.“

„Caesarovka nepotřebuje žádné osobní strážce,“ prohlásila pohrdavě. Julie vždy považovala svůj status Caesarovy neteře za jakýsi druh neviditelné zbroje, jež ji chránila, kamkoli šla. Já ho viděl spíš jako značku lučištníka namalovanou mezi jejími lopatkami.

Do otcova domu jsem dorazil ve chvíli, kdy slunce zapadalo. Šel se mnou Hermes a já se cestou stavil u několika přátel, mužů vysokého postavení a vynikající pověsti, s jejichž podporou jsem mohl počítat. Před branou už byl dost velký dav sloužících, klientů a stoupenců význačných mužů shromážděných uvnitř.

Než jsem vešel, objevila se velká nosítka. Byl to Hortalus, příliš starý, tlustý a churavý, aby dlouhou cestu ušel pěšky. Už měl na sobě pruhované roucho augura a nesl lituus – berlu nahoře zatočenou, jež byla symbolem jeho posvátného úřadu. s ním byl vážený Appius Klaudius Pulcher, význačný voják a úředník. Ucházel se o úřad cenzora a byl si jistý, že bude zvolen. Muž byl starším bratrem Klodia, ale měl úplně jinou povahu, a nikdy jsem s ním neměl jiné než srdečné vztahy.

Uvnitř se už sešel notný kus římské senátorské moci. Já to tak upřesňuji, protože skutečná moc byla jinde, bojovala proti Galům a Parthům.

„Á, tady je Hortensius Hortalus,“ zvolal Metellus Scipio, když jsme vešli. „Dnes se ti povedla báječná trefa o tom strašlivém roce. Byla to pravda?“

„Och ano,“ přisvědčil Hortalus. „O právních precedentech nikdy nelžu. Kéž by mě takovéhle věty na úvod procesu napadaly častěji.“

„Přemýšlel jsem o tom,“ řekl jsem. „Faktem je, že Fulvius krade slova význačnějších mužů, ale kde se je tak asi dozvěděl?“

„Aulus Sulpicius Galba je velký učenec právní vědy tohoto období,“ řekl Hortalus. „Dřív nutil všechny své studenty, aby se zpaměti učili Billienovy proslovy.“

„Dřív?“ zeptal jsem se.

„Dobře před dvaceti lety se stáhl z římské praxe. Teď ho tady vídáme už jen zřídka. Naposledy, co jsem se doslechl, učil právo v Baiae a zvolili ho ve městě duumvirem.“

„Kdybych se mohl stát nejdůležitějším mužem v Baiae,“ prohlásil jsem, „taky bych nebyl v Římě. Nu, to alespoň dává smysl. Fulvius je z Baiae, takže jistě studoval právo u Galby.“

„Tady toho o Fulviovi nikdo moc neví,“ řekl otec. „Je ve městě nanejvýš několik měsíců.“

„Appie,“ ozval se Kretikus, který držel obrovský pohár vína, „nechci vytahovat žádné rodinné skandály, ale víš o něm něco? Je to díky sňatku tvůj příbuzný.“

„Dnes jsem o něm slyšel poprvé,“ odpověděl Appius Klaudius. „V posledních letech života mého bratra jsme se skoro nestýkali a ještě méně jsem vídal jeho manželku. Tenhle její bratr se na mě nikdy neobrátil s prosbou o patronát, ale stejně by ho nezískal, i kdyby to byl udělal.“

Vzal jsem si pohár od otroka, který procházel kolem. Víno naštěstí nebylo tak notně ředěné vodou, jak ho servírovala Julie.

„Markus Kato tu dnes večer nemůže být,“ řekl Scipio, „ale souhlasil, že začne zítřejší soudní řízení proslovem týkajícím se podmínek na Kypru. Dohlížel na připojení ostrova k Římu a krátce Decia poučil, než se tam vypravil. Ještě bychom měli najít nějaké občany, kteří tam byli během Deciova tažení proti pirátům, ale je nepravděpodobné, že se nám to v dohledné době podaří. Zato máme spoustu význačných mužů, kteří jsou připraveni doložit jeho vynikající charakter.“

„Bude jich mít víc a všichni se budou zapřísahat, jaký jsem degenerovaný kriminálník a zvrhlík,“ poznamenal jsem.

„A navíc, jeho svědci budou důvěryhodnější,“ podotkl Kretikus a vzbudil všeobecný smích na můj účet.

„Tvůj edilát byl nejpopulárnější od toho Caesarova,“ připomněl Scipio. „Plebejové budou stát neochvějně za tebou.“

„Ano,“ souhlasil jsem, „ale prakticky všechny mé pokuty a žaloby byly vedeny proti nepoctivým dodavatelům, nečestným podnikatelům, lidem, co porušují obchodní a stavební normy, a všichni patřili k equites. Hádejte, kdo bude v porotě.“

„Pochopitelně equites,“ odpověděl otec. „Za Sullových časů byl senátor souzen před sobě rovnými.“ Mohl jsem poukázat na nespravedlnost takové praktiky, ale v té chvíli jsem naprosto souhlasil s tím mizerným starým hrdlořezem.

„Třeba k tomu přistupujeme ze špatného úhlu,“ zadumal jsem se. Nastínil jsem možnost, se kterou přišla Julie. Pochopitelně jsem předstíral, že to napadlo mě.

„Nevěřím, že jeho podivné formulace unikly komukoli z nás, kdo jsme tam byli,“ prohlásil Hortalus. „No ne! ,Mocnému Caeciliovi Metellovi‘! I já se přikláním k názoru, že se jedná o útok na celý gens Caecilia.“

„Souhlasím,“ přisvědčil otec. „Má někdo lepší nápad?“ Nikdo neměl. „Tak dobře. Zůstává fakt, že forma, jakou má tento útok, je osobní proti mému synovi. A jako k takové se k ní musí přistupovat. Máme tři dny na vyřízení téhle záležitosti, aby se Decius mladší mohl nechat zvolit prétorem.“

„Teď potřebujeme probrat různé lsti, kterými se dá čelit tomuto neobyčejně úskočnému a hanebnému útoku,“ řekl Kretikus. „Scipione, přimluví se za nás Pompeius?“

Scipionova dcera, vdova po Publiu Krassovi, který zemřel u Karrh, si vzala Pompeia, muže o trochu staršího než byl její otec. Ten stařík byl do ní úplný blázen, a když jeho tchána pohnali před soud, svolal porotu do svého vlastního domu a osobně žádal osvobozující rozsudek. Scipio byl okamžitě z obvinění očištěn a odnesen z Fora na ramenou mužů, kteří ho měli soudit.

„Dvakrát se to nepodaří,“ řekl Scipio. „Posledně si vysloužil pořádnou porci nelibosti. Kdyby to udělal znovu, a pro člena téže rodiny, mohl by celý senát obrátit proti sobě.“

„A co úplatek?“ zeptal se otec. Viděl, jak otvírám pusu, a namířil mi na obličej vyhublý prst. „Žádné tvoje ohleduplné skrupule, synu. Tohle je politika ve své nejšpinavější podobě a podplacení člověka se může ukázat jako nejsnazší, nejjednodušší a v dlouhodobém měřítku nejlevnější způsob, jak to zařídit. Kolik ti zbývá z té pirátské kořisti?“

„Moc málo. Po památníku a nové střeše portika, zapravení dluhů a mém příspěvku státní pokladně mám sotva dost, abych zajistil své postavení jako prétor.“ Prétorát nebyl tak nákladný jako edilát, ale moje výdaje budou stále vysoké: mzdy klientům, kteří mě budou doprovázet každý den, kdy se koná soud, pravidelné dárky mým liktorům a opulentní zábava očekávaná od člověka, jenž zastává tento úřad.

„Neměl jsi dávat tolik státní pokladně,“ prohlásil Kretikus.

„Každý z nás by ti mohl půjčit pár talentů, aby sis toho člověka koupil,“ navrhl Scipio.

„Nenechá se koupit, jestli jde po naší rodině,“ podotkl jsem. Znovu jsem uvedl Juliino podezření jako své vlastní.

„Tak kdo si nás může dovolit přeplatit?“ zeptal se Scipio. „Nebo ho dosadit do vyššího úřadu? Jediní možní podezřelí jsou Caesar a Pompeius a ani u jednoho z nich nedává skoro žádný smysl, aby něco takového udělali.“

„Existují další ambiciózní muži,“ prohlásil Appius Klaudius. „Zoufalí muži, kteří nedokážou vystoupat ústavní cestou, často volí pro vzestup zoufalou taktiku.“

„Myslíte jako Katilina?“ ozval jsem se. „Nějaký frustrovaný rádobydiktátor podlézající nespokojencům a vyděděncům?“

„Já mám na mysli spíš vyhnance,“ odpověděl. „Gabinius by se strašně rád vrátil do Říma a pokračoval ve své kariéře. Ty jsi s ním měl na Kypru konflikt, ne?“

„Ano, zpočátku,“ přiznal jsem, „ale pak jsme to urovnali.“

„Ale nejsi jeho celoživotní přítel,“ prohlásil otec, „a žádný muž není tvým přítelem, když jsou v sázce vysoké ambice. Myslím, že bychom Gabinia měli brát v úvahu jako možnost. Co Kurio?“

„Ten muž je žebrák!“ zaprotestoval Hortalus.

„To byl Caesar ještě před několika lety taky,“ namítl Kretikus. „Kurio se uchází o úřad tribuna lidu a má seznam s navrhovanými zákony, které jsou stejně radikální jako ty bratří Gracchů.“

„A najednou sám sebe prezentuje jako nepřítele optimátů,“ vložil se do hovoru Scipio. „Ještě před měsícem stál pevně v našem táboře.“

Bylo zřejmé, že o Kuriovi moje rodina už hodně diskutovala. Já jsem sotva znal Gaia Scribonia Kuria, který se narodil jako urozený mladý muž, žil si na vysoké noze a nedosáhl téměř ničeho, ačkoli se o něm říkalo, že je výjimečně inteligentní a také skvělý řečník.

„Když ho zvolí tribunem,“ řekl otec, „pak mu jeho postavení umožní postrčit Fulviovu kariéru. Zvažme ho jako možnost.“

Takhle to nějakou chvíli pokračovalo, ozývalo se jméno za jménem a diskutovalo se o jeho nositeli. A že se muselo vzít v úvahu hodně jmen. Rodina tak politicky význačná, jako byla ta moje, měla stejně přátel jako nepřátel. A ne každý na tomto shromáždění vlastnil tak logický mozek, jako byl ten můj. Přítomní zmiňovali některá jména jen proto, že dotyčné osoby byly známy pro nějakou obzvlášť neobvyklou neřest nebo vyznávaly podezřelé náboženství anebo je prostě neměli rádi. Někdo dokonce nadhodil jméno Vatinia, výstředního senátora, který s oblibou nosil černou tógu, i když nedržel smutek. Byl to nějaký pythagorejský obyčej. Jinak byl ten muž docela neškodný.

Do půlnoci jsme probrali skoro všechny právní a politické možnosti kromě úkladné vraždy. Myslím, že byla vynechána jen proto, že problém se nezdál tak závažný. Vždycky jsem se mohl zúčastnit voleb v dalším roce, ač by to bylo mrzuté.

„Nu,“ prohlásil Hortalus a ztěžka vstal. „Já odcházím. Jdu do domu Klaudia Marcella, kde budeme z jeho skvostné zahrady pozorovat oblohu. Vy ostatní si vezměte k srdci mou radu a běžte spát. Opravdu nemůžeme vystavět obhajobu, dokud se nedozvíme víc o tom povýšeneckém kariéristovi Fulviovi. Zítra touhle dobou budeme o tom muži vědět vše, co potřebujeme.“

„Dovolte, ať vás doprovodím,“ řekl jsem. „Ulice jsou temné a měsíc nesvítí. Moji muži přinesli spoustu pochodní a všichni to jsou váleční veteráni.“

„Dobrý nápad,“ přitakal otec. „Až doprovodíš našeho přítele do cíle jeho cesty, trochu si odpočiň. Všichni se sejdeme za svítání na schodech baziliky.“

Venku jsem Herma a své muže uspořádal, některé před Hortalova nosítka, další za ně. To, že byly velké gangy rozprášeny, neznamenalo, že ulice Říma byly zcela bezpečné, obzvlášť ne za temné noci. Moji muži měli zbraně nenápadně ukryté pod plášti. Stejně tak i já.

„Pojď k nám do nosítek, Decie,“ řekl Hortalus, když s Appiem Klaudiem nastoupili. „Je tu místo pro tři.“

Docela rád jsem si k nim přisedl. v té době se mělo za dost zženštilé, aby muž vojenského věku využíval nosítek. Ta se považovala za přepravní prostředek pro urozené ženy, nemocné a staré. Ale já nehodlal klopýtat po římských špinavých, neosvětlených ulicích, když se nabízelo něco lepšího. Jakmile nás nosiči zvedli, zasténali nad další váhou.

„Také míříte do domu Klaudia Marcella?“ zeptal jsem se Appia Klaudia. Věděl jsem, že ty dvě klaudiovské rodiny jsou sice příbuzné, ale jen vzdáleně.

„Ne,“ odpověděl, „pobýval jsem jako host na Kvintově venkovském statku. Dnes večer se vydám do svého domu.“

Hortensius Hortalus strávil za poslední léta většinu času na svých překrásných venkovských usedlostech, kde s přítelem Markem Fillipem budoval rybníky. Ti dva sepisovali o tomto tématu sáhodlouhé knihy.

„Divím se, že se vůbec namáháte jezdit do města, když vlastníte tak nádherná venkovská sídla,“ pověděl jsem Hortalovi.

„Jsem starý politik Fora,“ odpověděl. „Nedokážu si představit, že bych přišel o volby. Obzvlášť ne, když témata, o kterých se v senátu diskutuje, jsou pro stát tak zásadní. Doba, kdy jsem měl nejvyšší vliv, je sice dávno pryč, ale namlouvám si, že se mému hlasu stále naslouchá.“

„Řím ignoruje tvou moudrost na své vlastní nebezpečí,“ prohlásil Appius.

„Která témata vás tak zajímají?“ zeptal jsem se.

„Nu, pochopitelně vzrůstající Caesarova drzost! Odpusť, Decie, ale tys byl z města příliš dlouho. Věděl jsi, že Caesar podal letos žádost, aby se mohl ucházet o úřad konzula, a zároveň si ponechal armádu a provincie? To je přece neslýchané! Klidně se mohl nechat korunovat mizerným králem a bylo by to vyřízené.“

„Caesar se uchází o přízeň Kuria, muže, o kterém jsme se bavili,“ vložil se do hovoru Appius. „Myslím, že se snaží podplatit každého, kdo usiluje o tribunát na příští rok: o Pansovi a Caeliovi to vím bezpečně, nejspíš se to bude týkat i těch ostatních. Kuria si však nakloní zcela jistě.“

„Proč si to myslíte?“ zeptal jsem se.

„Je to nasnadě. Ten muž je ohromně zadlužený a Caesar splatí jeho dluhy. Copak ještě nikoho nenapadlo, že příčinou většiny našeho politického nepořádku nejsou generálové, kteří vyrazí ven a nastřádají kořist, ale mladí, urození budižkničemové, kteří místo toho nastřádají dluhy? Není nic nebezpečnějšího pro veřejné blaho než senátor nebo mladý muž ze senátorské rodiny, zoufalý z drtivých dluhů. Může si je koupit jakýkoli politik s plným měšcem.“

„To je naprostá pravda,“ přitakal Hortalus.

„Jestli příští rok uspěji a zvolí mě cenzorem…“

„Cenzorát je váš na požádání, stačí jen říct, Appie Klaudie,“ ujistil jsem ho.

„Je to tak!“ přisvědčil Hortalus.

„Děkuji vám oběma. Mimochodem, hodlám využít tohoto úřadu k očištění senátu od jeho nejhorších živlů a začnu se všemi těmi hanebnými dlužníky.“

„Doufám,“ řekl Hortalus, „že dostaneš kolegu, se kterým si budeš rozumět. Můj cenzorát byl ideální, protože jsem spolupracoval s Deciem starším. Ale chudák Krassus nemohl dělat nic, protože jeho kolega zvrátil každé rozhodnutí, které udělal. Musel skončit dřív, než dokončil census či provedl lustrum.“

„Kdo nejpravděpodobněji získá ten druhý cenzorát?“ zajímal jsem se. „Jak poznamenal Kvintus Hortensius, ztratil jsem přehled.“

„Já doufám v Kassia staršího,“ odpověděl Appius, „ale spíš to bude Kalpurnius Piso. Pokud ano, dokážu s ním pracovat. Je to jeden z těch, kteří se nesnaží přiklonit ani k Caesarovi, ani k Pompeiovi, ale takoví lidé pomalu mizí. Je ostudné, že Římané dobrého postavení musí být vnímáni jako přívrženci jednoho nebo druhého rádobytyrana, ale člověk musí brát situaci, jaká je.“

V té chvíli už jsme byli nedaleko Marcellova domu. Vystoupil jsem z nosítek, rozloučil se s Hortalem a Appiem Klaudiem a spolu s Hermem a zbytkem veteránů pak pokračoval pěšky malý kousek k mému domu. Muži strávili večer lelkováním v domě mého otce a bezpochyby probírali politiku podobně jako zbytek Říma.

„Dosáhli jste něčeho?“ zajímal se Hermes.

„Jen spousta řečí,“ pověděl jsem mu. Ostatní muži kolem nás drželi pochodně vysoko nahoře a očima pátrali v temných uličkách. v obličeji měli bojovnost a rukama svírali jílce.

„To tady taky. Od chvíle, co jsme se vrátili, je nálada ve městě podivná. Ten klid je nepřirozený. Každý čeká, že se něco semele. Lidé všude vidí znamení. Zrovna jsem slyšel, že se u Arpina narodilo dvouhlavé tele a dnes ráno zabil jestřáb jednu z Junoniných husí.“

„Aspoň že to nebyl had,“ prohlásil jsem. „Když se do chrámu dostane had a spolkne husí vejce, město je celé dny jako na trní a čeká pohromu. Lidé potřebují něco, co odvede jejich myšlenky od všeho toho klidu a míru. Teď by byl vhodný čas na nějaké hry. Od těch plebejských uplynuly už dva měsíce a další oficiální slavnosti budou až na jaře. Copak neumřel nikdo významný? Dobrá munera by byla to pravé.“

„Z Kilikie se vrátil Valerius Flaccus. Včera byl v ludu a zařizoval pohřební hry za svého otce, ale ty budou nejdřív v březnu.“ Hermes trénoval se zbraněmi ve Statiliově škole téměř každé dopoledne, pokud jsem pro něj neměl nějakou práci, jako toho dne, kdy pro mě získával hlasy.

„To je ale doba, římští bohatí a truchlící se mění na lakomce.“ Muži nás jeden po druhém opouštěli a vraceli se do svých domovů. Přijali mé díky za podporu a slíbili, že se dostaví do mého domu před svítáním, aby mě doprovodili do baziliky. Domů šel se mnou jen Hermes a jeden chlapec s pochodní.

Hned po příchodu jsem poslal Herma do postele a vyhledal vlastní. Julie už spala. Shodil jsem šaty a lehl si vedle ní, příjemně unavený a jen mírně rozmrzelý nad událostmi dne. Stále bylo dobré být zpátky v Římě a cokoli mi připadalo lepší než být v Galii.

Ráno mi otroci donesli vodu, abych si opláchl obličej, a za několik minut jsem už seděl v tricliniu, kde mě holili, upravovali vlasy a já u toho snídal. Už jsem se téměř dokonale probral, když přišla Julie zkontrolovat můj vzhled.

„Zjistila jsi včera něco?“ zeptal jsem se jí.

„Nějaké podivné věci, ale na vyprávění není čas, když máš být na Foru při východu slunce. Přijď domů na oběd a já ti všechno povím.“

„Dobře. Mezitím zajdi dopoledne na pár návštěv, poklábos s přítelkyněmi a podle možností zjisti všechno o kandidátech na tribuny, obzvlášť o Scriboniovi Kuriovi.“

„Kuriovi?“ vyhrkla, ale já už vyšel ze dveří.

Ranní vzduch byl chladný, ale ne úplně studený. Bylo to proto, že jsme stále ještě používali starý kalendář. Caesar totiž jako pontifex maximus nechal porušit synchronizaci se skutečnými ročními obdobími, a tak ačkoli jsme se nacházeli několik dnů před prosincovými idami, skutečné datum bylo v novém kalendáři blíže k pozdnímu říjnu. Caesarův nový kalendář (ve skutečnosti práce Sosigena, skvělého alexandrijského astronoma) sice dává větší smysl, ale chybí mu pestrost a nepředvídatelnost našeho starého.

Když jsme došli na Forum, nad hřebenem Eskvilina začala obloha šednout. Prošli jsme kolem curia Hostilia, staré budovy senátu, která byla stále černě pruhovaná a zbyla z ní téměř ruina. Při výtržnostech následovaných po smrti Klodia ji vážně poničil oheň, ale ještě se nikdo nepustil do její obnovy.

Kolem velkého portika Saturnova chrámu, kde jsem strávil prachbídný rok jako kvestor státní pokladny, jsme přišli k Opimiově bazilice, jediné, kde toho roku zasedaly soudy. Porciovu baziliku zachvátil týž požár, který téměř zničil kurii, obrovská Aemiliova bazilika podstupovala rozsáhlou rekonstrukci a ta Semproniova se věnovala výhradně obchodním účelům kvůli nedostatku prostoru v ostatních bazilikách.

Vyškrábali jsme se do schodů a cestou minuli opilce, který se místo domů dopotácel k Opimiově bazilice, pak se zabalil do pláště a na schodech usnul. Nu, sám jsem se v minulých letech probudil v mnoha podivných částech Říma.

Můj otec tam pochopitelně už byl. „Vyspal ses dost, viď?“

„Pořád jsme tu dřív než zástup na Foru,“ odpověděl jsem.

Postupně se rozednívalo a dav, jak se sluší a patří, dorazil: moji stoupenci a rozmanitá horda povalečů, venkovani lační zúčastnit se voleb, prodejci, podvodníci, žebráci a senátoři.

Juventius v tóze s nachovým lemem vysupěl do schodů za svými liktory.

„Vidím, že Metellovci jsou tu v plné síle,“ prohlásil, když se dostal na vrchol. Kde je Fulvius a jeho lidé?“

„Bezpochyby čekají, aby si zajistili velkolepý nástup,“ ušklíbl jsem se. „Tak co…“

„Ten muž je mrtvý!“ zakřičel někdo. Shlédl jsem ze schodů a uviděl malou skupinku lidí zírajících na bezvládné tělo na schodech. A opravdu, vypadalo to, že opilec je ve skutečnosti mrtvola. Když teď nízké sluneční paprsky dopadaly na Forum, viděl jsem, že tmavý plášť, který muže halil, byla ve skutečnosti tóga notně nasáklá krví.

„No to je pěkné znamení,“ prohlásil popuzeně Juventius. „Možná soud zasedne venku, jestli bude třeba budovu očistit.“

„Vypadá to, že zemřel na schodech,“ podotkl jsem. „Nezdá se mi, že zemřel uvnitř.“

„Kdyby tohle byl chrám,“ dumal otec, „očista by byla nutná, i kdyby jen jedna kapka krve zasáhla jediný kámen budovy. Nejsem si ale jistý, jestli tohle platí i pro baziliky. Asi se budeme muset obrátit na pontifika. Kde je Scipio?“

„Je to velká potíž, ať to vezmete z jakékoli strany,“ řekl Juventius. Obrátil se na jednoho svého liktora. „Podíváme se na něj.“

Liktor sešel po schodech a koncem svých fasces opatrně nadzvedl cíp jeho tógy.

„Zná někdo toho muže?“ obrátil se na dav Juventius. Všichni jsme postoupili blíž, abychom lépe viděli.

„Myslím, že ho známe všichni,“ řekl jsem a udělalo se mi trochu slabo, ne při tom pohledu, který byl celkem běžný, ale kvůli tomu, co z toho vyplývalo. „Já ho viděl jen jednou, a to krátce, ale jsem si jistý, že je to Markus Fulvius.“

Kapitola 3

„Zdá se, že je po procesu,“ prohlásil nějaký člověk. Znělo to zklamaně. Pomyslel jsem si, že to byl nejspíš někdo z poroty, kdo doufal, že mu jeden z nás nabídne úplatek. Vrátili jsme se na vrchol schodiště, abychom záležitost prodiskutovali.

Zpráva se po Foru rozšířila ohromující rychlostí a za několik vteřin se na jeho západním konci u úpatí Kapitolu shromáždil dav, aby se podíval na mrtvé tělo a na nás.

„To by se mohlo ošklivě zvrtnout,“ řekl Juventius.

„Proč?“ zeptal jsem se ho. „Ten muž je… byl… v podstatě neznámý. Nebyl to přece žádný tribun lidu nebo vůdce gangu jako Klodius.“

„Víte, jak to chodí,“ řekl Juventius. „Byl to nikdo. Odvážil se napadnout jednu z význačných rodin. Skončil mrtvý. Jak myslíte, že si to dav vyloží?“

„Ten muž byl drzý ničema, který měl jistě spoustu nepřátel,“ prohlásil otec. „Zabít ho mohl kdokoli.“

„Copak by ho kdokoli zabil,“ spustil Juventius vášnivě, „a nechal jeho tělo na schodech této baziliky ráno toho dne, kdy měl být jeho případ projednáván před mým soudem?“

„Ztište hlas,“ poradil jsem mu. „Sám tu vyvoláváte špatnou náladu.“

„To jako já? Já jen doufám, že máte spoustu svědků na to, kde jste trávil uplynulou noc, mladý Decie Caecilie, protože teď čelíte obviněním mnohem závažnějším, než že jste sedřel z kůže bandu provinčních obyvatel a výběrčích daní publicani.“

„Tvrdíte, že jsem podezřelý z vraždy toho muže?“ zařval jsem a zapomněl na svou vlastní radu. Mezi jiným, nesnášel jsem, když mi někdo říkal „mladý Decius“, i když u toho byl můj otec.

„Ehm,“ ozval se Hermes, dotkl se mé paže a ukázal na jihovýchod. Davem si razila cestu tlupa odhodlaných mužů. v jejich čele byl člověk s oteklým nosem a dvěma monokly pod očima. Byl to ten, kterého Hermes předchozí den praštil. Odstrčili všechny z cesty, až se zastavili nad Fulviovým tělem. Nad tou krvavou podívanou zdrceně vykřikli.

„Sešli jsme se dnes ráno v domě Marka Fulvia,“ spustil muž s monokly. Hlas měl maličko zkreslený kvůli oteklému nosu. „Čekali jsme, že vyjde ven, abychom ho mohli doprovodit k soudu. Když se nedostavil ani po svítání, začali jsme ho hledat. Nebyl nikde k nalezení. Přišli jsme na Forum a doufali, že ho najdeme tady, a když jsme dorazili k chrámu Lares publici na severním okraji Fora, slyšeli jsme, že někdo leží zavražděný v bazilice.“

„Teď,“ zahřímal a předváděl se davu, „nacházíme našeho přítele Marka Fulvia, jak tu leží, zmáčený vlastní krví, a jeho vrah“ – prudce vymrštil špinavý ukazováček směrem k mé hrudi, jako kdyby házel kopím – „stojí nad ním!“

Hermes se mu chystal přerazit čelist, aby pěkně ladila se zbytkem, ale já ho zadržel.

„Na krvi tohoto muže nenesu žádnou vinu,“ zvolal jsem, „a mohu předvést svědky, mezi nimiž jsou ti nejvýznačnější muži Říma, aby dosvědčili, kde jsem se uplynulou noc zdržoval!“ Ale ne, připomněl jsem si, kde jsem byl dnes brzy ráno. To však nebyla moje práce upozornit žalobce na tuto skutečnost.

„Je tohle spravedlnost?“ zavyl další muž, rudovlasý hulvát. „Máme dovolit těmhle aristokratům, těmhle Caeciliovcům vraždit dobré římské muže? Dává jim urozený původ právo prolévat krev přímo na schodech baziliky?“ z davu se tu a tam ozvalo mumlání spolu s výkřiky „Nikdy!“ a „Pryč s nimi!“ Ale bylo ještě brzy, dav byl stále příliš ospalý a překvapený, aby se pustil do nějakých výtržností.

„Liktoři,“ prohlásil Juventius netrpělivě, „zatkněte ty buřiče.“

„Nedělejte to,“ varoval jsem ho. „Přesně to chtějí.“

„Od vás to zní podivně,“ prohlásil. „Tihle muži volají po vaší krvi.“

„Jsou dobře secvičeným gangem. To vidí každý. Byli připravení dlouho před tím, než se dostali na Forum.“

„Odpovíte nám?“ zaječel muž s monokly.

„Kdo jste, že kladete požadavky na prétora?“ zařval na něj Juventius.

Dopředu se prodrali další lidé. Zástup jednomu z nich ustoupil a on vykročil na schody. Neměl na sobě žádné insignie úřadu, ale chovali se k němu s patrnou úctou. Přistoupil k tělu a chvilku si ho prohlížel. Byl to velmi mladý muž s dobrými způsoby a drsně vyhlížejícím bojovným obličejem. Já ho nepoznal, ale takové mládí ve spojení s takovým respektem znamenalo jen jedno: tribuna lidu.

Ostatní se shromáždili na schodech za mnou. Dorazil Kato i Appius Klaudius. Kývl jsem na Katona. „Co je to za kluka?“ zeptal jsem se ho.

Chvilku si mladíka prohlížel. „Publius Manilius. Není stoupencem Caesara, ale ani přítelem Pompeia. Je třeba ho sledovat.“

V té chvíli se mladý muž, o kterém jsme mluvili, na mě zadíval. Fulviův dav mu naléhavě šeptal do uší, až jsem téměř čekal, že se mu zkroutí a zchřadnou pod útokem všeho toho česneku. Nakonec je mávnutím odehnal a vyšel po schodech k nám.

„Markus Fulvius,“ prohlásil pěkným zvučným hlasem, „byl zavražděn v den, kdy měl obžalovat Decia Caecilia Metella mladšího před soudem prétora Marka Juventia Laterensia. Byla spáchána vražda a nikdo neměl větší důvod vidět Fulvia mrtvého než vy, Metelle.“

„Měl jsem všechny důvody udělat z něj blázna a z jeho svědků křivopřísežníky, ale nic víc. O tom muži jsem až do včerejška neslyšel. Potřebuji znát člověka lépe než jen z jednoho pohledu, abych ho chtěl zabít.“

„Svolám plebejské shromáždění, abychom tuto záležitost prodiskutovali,“ prohlásil Manilius. „Dokud nedospějeme k rozhodnutí, volby prétorů se nebudou konat!“ Nato se spustil velký křik.

„To nemůžete udělat!“ zvolal Kato, když se dav utišil.

„Byl jste tribun, Katone,“ odsekl Manilius. „A víte, že můžu. Nedovolím, aby byl muž podezřelý z vraždy občana zvolen do vysokého úřadu, kde by na celý rok získal imunitu. Navíc by spravoval impérium, které by vyždímal.“

„Mám otázku,“ řekl jsem.

„O co jde?“ zeptal se Manilius.

Ukázal jsem na hrozen Fulviových lidí. „Kde jsou ti slibovaní svědci proti mně? Fulvius řekl, že přivede před soud ty občany, jež jsem údajně utlačoval a okradl na Kypru. Tak kde jsou?“

„Jste obviněn z mnohem závažnějšího činu, Metelle,“ odpověděl tribun. „Udělal byste dobře, kdybyste se soustředil na obhajobu proti tomuto obvinění, ne na to, za které teď nebudete souzen.“

„Přesto chci vaši odpověď! Vy!“ Ukázal jsem na zrzavého poskoka. „Co se stalo s těmi svědky?“

„Oni… oni bydleli u Fulvia. Měli jsme je přivést s sebou k soudu, ale dům jsme našli prázdný. Určitě jste se jich všech zbavil!“ Mluvil příliš rychle a očima těkal kolem sebe. Tohle si nenazkoušel. Na takovou otázku ho nikdo nepřipravil.

Manilius zvedl ruku. „Přikazuji ticho! Svolávám contio plebejského shromáždění na toto odpoledne a tam zvážím návrhy na soud s Deciem Caeciliem Metellem mladším pro obvinění z vraždy Marka Fulvia. Teď vám všem nařizuji, abyste se rozešli!“

Velký hrozen lidí se pomalu začal rozpadat na menší a menší hrozny, až byli lidé téměř rovnoměrně rozptýleni ve všech částech Fora a vrátili se k obvyklému obchodování v období voleb. Byl to skoro magický proces a já jsem nikdy nepřestal žasnout nad tím, jak se dav na pokraji vzbouření dokázal v okamžiku změnit v pokojné shromáždění občanů. Byl jsem obzvlášť rád, že se to přihodilo i dnes.

Fulviova malá banda gangsterů stále postávala kolem těla, zjevně nevěděli, co s ním mají dělat. „Chci si to tělo prohlédnout,“ řekl jsem. „Možná by nám mohl něco prozradit způsob, jakým zemřel.“ „Nikdo se ho nedotkne, dokud se sem nedostanou libitinarii,“ přikázal Juventius. „Vy teď odejděte,“ obrátil se na Fulviovy příznivce. „Dohlédnu, aby byl Fulvius dopraven k rodině, kterou snad ve městě měl. Běžte už.“

„Udělejte, co říká prétor,“ přikázal jim Manilius. „Probereme to na shromáždění, kde budou mít naše rozhodnutí právní moc. To, co říkáme tady, jsou jen jalové řeči.“

Zdráhavě ho poslechli. Pak odešel i sám Manilius, nejspíš aby svolal své kolegy tribuny.

„Zatracený tribunát,“ zavrčel otec. „Dává příliš velkou moc mladým a nezkušeným mužům. Ten kluk se chová jako konzul a nemá k sobě ani jednoho liktora.“

Pokrčil jsem rameny. „Celou situaci zvládl celkem dobře. Klidně z toho mohly vzniknout nepokoje. Přesně to ti muži chtěli, ale neměli dost odvahy přít se s tribunem lidu, ať je jejich nepřátelství k senátu jakékoli.“

„Takže nebude žádný soud,“ řekl Appius, „ale ani volby! Jestli mají v plánu zabránit ti kandidovat na úřad, zatím jim to vychází.“

„Ale kdyby byl ponechal prétorské volby v běhu,“ podotkl jsem, „mohl požadovat stažení mé kandidátky, protože jsem obviněný z vraždy. Takhle mám šanci se očistit a stále se ještě voleb zúčastnit. Mezitím se centurijní shromáždění může bavit volbou konzulů a cenzorů pro příští rok. Bude to znamenat jen delší volební období. Který Říman si kdy stěžuje na prodloužené volno?“

„Ale můžete se očistit?“ zeptal se Juventius.

„Snadno,“ odpověděl jsem mu. „Jsem nevinný a bohové mě milují. Teď, když mě omluvíte, se chci podívat na tělo.“

Na místo dorazili libitinarii oblečení v bizarních etruských rouchách. Měli s sebou nosítka a doprovázel je jejich kněz. Ten provedl očišťující rituál, pak maskovaní pohřební zřízenci stáhli zakrvácenou tógu, svlékli vlhkou tuniku a odhalili pozůstatky zesnulého Marka Fulvia.

Došlo k děsivému prolití krve a na první pohled bylo zřejmé proč. Byl probodnut tolikrát, že by to zabilo i Achilla. Nebyl jsem žádný odborník jako můj přítel Asklepiodes, ale i já jsem poznal, že byla použita víc než jedna zbraň, a to znamenalo víc než jednoho útočníka. Byly tam bodné rány dýkou s úzkým ostřím, jiné dýkou se širokým ostřím nebo mečem a ještě další, které vypadaly jako řezné rány nebo spíš široké trhliny, prostě jako nemotorná práce řezníka. Některé rány se cenily doširoka, a tak jsem viděl, že nejsou nijak hluboké. Smyčky vnitřností vylézaly ranami v jeho břiše, ale žádný řez nebyl dost dlouhý, aby muže vyvrhl.

Měl velkou ránu šikmo od místa za levým uchem až ke spojení klíčních kostí. Jen tahle sama by ho byla mohla sprovodit ze světa. Žádná z těch dalších, které jsem viděl, nebyla přímo smrtelná. Neměl žádná viditelná zranění na končetinách ani na hlavě.

„Otočte ho,“ řekl jsem pohřebním zřízencům. Překulili ho. Na zádech taky neměl žádné rány.

„Ten ubohý neřád neměl lehkou smrt.“ Vzhlédl jsem a viděl Sallustia, který v Římě nikdy nechyběl na místě, kde byl nějaký rozruch.

„Každý muž, který sloužil v legiích, ví, jak zabít člověka snadněji,“ prohlásil Kato. „Není třeba víc než rychlé bodnutí na správné místo. Určitě ho napadli obyčejní hrdlořezové.“

Podíval jsem se na Fulviovu tuniku vyrobenou z hrubé tmavé látky, jež byla téměř tuhá nasáklou krví. Skoro stejně zkrvavená tóga ze surové neobarvené vlny špinavě hnědé barvy nebyla o moc kvalitnější.

Vstal jsem. „K soudu by nepřišel takhle oblečený,“ poznamenal jsem. „A podívejte, jak je ta krev téměř suchá. Určitě zemřel před mnoha hodinami. Chci, aby tělo odnesli do chrámu Venuše Libitiny, než se předá rodině, aby ho mohl Asklepiodes prohlédnout.“

„Nemáte žádnou pravomoc něco takového přikazovat,“ připomněl mi Juventius. „Ale já to tak nařídím. Pokud bude váš žalobce chtít vysvětlení, je to proto, že se blíží konec roku a vy máte málo času vypracovat si obhajobu, takže vám povoluji výjimečné výhody, abyste se očistil.“ Ponechal nevyřčené, že teď jsem mu dlužil velkou politickou laskavost.

Vzal jsem Herma za rameno. „Sežeň Asklepioda. Pověz mu, že ho čekám i s nešťastným Markem Fulviem v chrámu.“

„Už letím.“ A byl pryč.

„Co čekáš, že se od toho Řeka dozvíš?“ chtěl vědět otec.

„Mám dost silná podezření a chci, aby mi je potvrdil odborník. Vysvětlím to, až svou domněnku podpořím fakty.“

Všichni nasadili výraz, který mívali, když jsem hovořil o svých metodách při slídění po faktech nějakého případu. Díky těmto metodám jsem vyhrál mnoho žalob, ale to je nikdy nepřesvědčilo. Mysleli si, že správný způsob, jak vyhrát případ, je přimět význačné lidi, aby odpřisáhli, že vy jste nevinní a váš protivník je ohavný padouch. Pak jste podplatili porotu.

Přes Forum si razila cestu nosítka a zastavila u baziliky. Objevil se Hortensius Hortalus doprovázený starým Klaudiem Marcellem. Stále měl na sobě roucho augura a opíral se o svůj lituus. Pomalu vystoupal po schodech až na místo, kde jsme stáli.

„Co se děje?“ zeptal se, když se podíval dolů na tělo. Jeho přátelé ho informovali, co se ráno přihodilo, zatímco já prohlížel schody. Doufal jsem, že najdu známky toho, zda bylo tělo přivlečeno nebo přineseno k bazilice, ale dav se shromáždil příliš rychle. Jestli tam byly nějaké skvrny od krve, teď ulpívaly na podrážkách tisícovky párů sandálů. Já si byl nicméně jistý, že vražda nebyla spáchána na místě, kde se našlo tělo. Ze schodů by stékal malý potok krve, víc, než by mohl smazat dav dupající kolem.

„Viděl jste nějaká znamení?“ zeptal jsem se Hortala.

„Vůbec nic,“ přiznal. „Bylo moc mraků, aby byly vidět hvězdy, v noci nelétali žádní ptáci a z žádné strany jsme neslyšeli hrom. Znamení se nezjevila, protože pochopitelně nedojde k žádnému soudu. Markus Fulvius nebyl žádný princ, tak se dají stěží očekávat nějaké komety či krvavý déšť.“

„Určitě by se hodilo,“ poznamenal Kato, „kdybyste zahlédl něco, co by zastavilo svolání plebejského shromáždění.“

„Vlastně,“ vložil se do hovoru otec, „dobrá právní rada je přesně to, co teď potřebujeme.“

Hortalus se obrátil ke mně. „Decie, myslím, že bys měl najít cokoli, abys očernil pověst Marka Fulvia. Vlastizrada by byla moc pěkná.“

Podařilo se mi setřást Sallustia i ostatní a vydal jsem se do Venušina chrámu v její podobě bohyně smrti. Velmi hezky ho nedávno nechal opravit Caesar. Ačkoli jeho rodina vystopovala svůj původ od Venuše Rodičky, Caesar byl štědrý ke každému Venušinu chrámu, jenž potřeboval obnovu.

Asklepiodes se objevil krátce po mně. Ve velmi hezkých nosítkách ho donesla skupinka sladěných Núbijců. Hermes a dva egyptští lékaři-otroci je následovali. Za ty roky se stal poměrně zámožným a na rozdíl od většiny lidí jeho profese se k majetku dopracoval seriózní lékařskou praxí, a ne tím, že by prodával šarlatánské léky. Byl jediným lékařem, kterému jsem svěřoval své rány.

„Zdravím, Decie Caecilie!“ zahlaholil, když vystoupil z nosítek. „Jsem nadšený! Jen nedávno ses vrátil do Říma a už jsi zapletený do vraždy!“

„Nejen zapletený. Obviněný.“

„A ne poprvé. Pojďme se podívat na zesnulého.“

Tělo bylo čisté a vyložené na márách. Teď, když z něho smyli krev, vypadal Markus Fulvius snad ještě sinaleji. Na těle, ze kterého odteče všechna krev, je něco obzvlášť groteskního. Byl bílý jako květák až na poměrně barevné vybouleniny vnitřností. Dokonce i zející rány byly světle růžové, a ne jasně červené. Navíc celé scéně dodával zvláštnost kontrast mezi zpustošeným tělem a netknutou hlavou a končetinami.

Asklepiodes pokynul a Egypťané přistoupili blíž. Jeden nesl na popruhu přes rameno schránku bohatě ozdobenou perletí a lazuritem. Muž ji otevřel a druhý na Asklepiodovy tiché příkazy vytáhl chirurgické nástroje a začal zkoumat rány. Ve své vlastní ordinaci by nejspíš Asklepiodes třímal nástroje v rukou sám, ale nikdy by nepřipustil, aby chrámoví kněží viděli aristokratického lékaře, jak používá vlastní ruce jako obyčejný chirurg. Jak každou ránu roztáhli, naklonil se nad ni, zkoumal ji a zasvěceně přitakával. Nakonec poodstoupil.

„Nu?“ řekl jsem.

„Není pochyb o tom, že ten muž je mrtvý.“

„Je báječné ocitnout se v přítomnosti génia. Co dál?“

„Někdo byl – jak to jen vyjádřit – jaksi delikátní ohledně téhle vraždy. Máme stopy nejméně tří různých ostří, z nichž jakékoli by bylo zcela dostatečné, aby způsobilo smrt, ale zbraně byly použity k zasazení ran, jež byly hrozivé, některé z nich smrtelné v řádu hodin nebo dnů, přesto nezpůsobily okamžitou smrt.“

„Kato si povšiml neúčinnosti těch ran,“ přisvědčil jsem, „a to není obzvlášť všímavý.“

„Poranění velké cévy na krku“ – Asklepiodes ukázal na ránu pod levým uchem – „by bylo smrtelné během několika vteřin, přesto věřím, že bylo zasazeno jako poslední, jako kdyby se ten muž se smrtí loudal. Například všechny tyhle rány do břicha. Jedno bodnutí tady,“ ukázal na vrchol hrudní klenby těsně pod hrudní kostí, „směrováno mírně vzhůru by bylo probodlo srdce a způsobilo okamžitou smrt. Nemohu se zbavit dojmu, že tihle muži nechtěli, aby jejich oběť zemřela rychle.“

„Zmínil jsi tři zbraně.“

„Přinejmenším tři, možná jich bylo víc.“

„Můžeš je popsat?“

„Byly tam dva druhy: zbraně s úzkým a se širokým ostřím. Vidím rány způsobené přinejmenším jednou zbraní s úzkým ostřím. Dýka nebyla širší než palec a profil měla jako docela zploštělý kosočtverec. Byly použity jistě dvě dýky se širokým ostřím: obě byly víc než dva palce široké, jedna vyrobená z poměrně tenké oceli se zesílenou hlavní žilkou listu pro jeho pevnost. Ta druhá byla ze silnějšího kovu bez hlavní žilky listu. Místo ní měla tři souběžné rýhy, aby dodaly sílu a pevnost ostří a aby zbraň odlehčily a propůjčily jí lepší vyváženost.“ Coby lékaře gladiátorů v Statiliově ludu byly jeho znalosti zbraní s ostřím zcela vyčerpávající.

„Jako vojenský pugio?“ zeptal jsem se.

„Pugios mají taková ostří,“ přikývl.

„A všechny ty zbraně byly dvojsečné? Tyhle rány vypadají, jako by je zasadila sica.“ Zmínil jsem zahnutý nůž s jedním ostřím, oblíbený mezi pouličními gangstery.

„Tyhle nebyly vedeny tak, jak obvykle rány bývají. Jsou velmi asymetrické. Ostří bylo pokaždé zabodnuté do těla a vytahováno směrem zprava doleva. To ukazuje na pravorukého útočníka. Sečné rány jsou proto široké, ale ne moc hluboké. Typická rána po noži sica je souměrná a nejhlubší ve středu.“

„Takže máme co dělat nejméně se třemi vrahy?“ zeptal jsem se.

„Přinejmenším tři muži s noži a možná víc. Ale byli u toho i další.“

„Jak to?“

„Všimni si, že na rukou a pažích nejsou žádná zranění.“

„Už jsem se nad tím podivoval.“

„Každý muž, který vidí, jak ho napadají nepřátelská ostří, se je bude snažit instinktivně odrazit. Protože na jeho tělo dopadlo tolik zbraní, měl utržit mnoho ran na pažích a rukou.“

„Drželi ho.“

„Ano, zezadu, proto nemá žádné rány na zádech.“

„Je možné, že byl svázaný?“ zeptal jsem se.

„Muž, kterého zabíjejí, zoufale bojuje proti poutům. To zanechá hluboké stopy na zápěstích, a tenhle muž žádné nemá. Věřím, že kdyby tělo tak dokonale nevykrvácelo, viděli bychom podlitiny na jeho ramenou a pažích, kde ho nejméně dva silní muži pevně drželi, zatímco ho jiní probodávali.“

Ozval se Hermes. „Co když spal? Jestli ležel na zádech, neměl by tam žádné rány, a když se vzbudil, možná byl už tak slabý, že se nemohl bránit.“

„Ne,“ řekl Asklepiodes, „tyhle rány nebyly zasazeny směrem dolů. Úhel průniku by byl zcela jiný.“

„A kromě toho,“ řekl jsem, „probodli ho přes tuniku.“ Rozhlédl jsem se a našel chrámového otroka. „Přineste oděv mrtvého muže.“ Odběhl a v několika minutách jsem pověděl lékaři o podivných událostech posledních dvou dnů.

O pár chvil později donesl otrok zkrvavenou tógu a tuniku. Dokonce držel i sandály mrtvého muže. „Chtěli jsme všechno spálit,“ řekl otrok.

„Nechám si to jako důkaz.“ Na mou žádost rozprostřeli Asklepiodovi otroci oblečení na podlahu. v tunice byla spousta trhlin, ale v tóze, ač umazané, ani jediná.

„Zdá se, že tógu na sobě neměl, když ho zabili. Vrahové ho do ní určitě zabalili, když ho nesli na Forum, a nechali tělo tam, kde jsme ho měli najít.“

„Proč měl na sobě tak ošuntělé šaty?“ zajímal se Hermes.

„Nad tím přemýšlím i já. Byl z dobré rodiny, i když v Římě nijak známý. Včera si oblékl šaty slušné kvality, když mně přišel na Forum spílat. Dnes by si k soudu jistě vzal ty nejlepší. Herme, chci, abys tohle oblečení odnesl domů. Později se může ukázat, že je důležité.“

„Odnést tyhle hadry?“ zvolal zděšeně. „Jsou nečisté!“

„Jsi hotov prolévat krev druhých. Nechápu, proč bys měl mít něco proti tomu, aby se trocha dostala i na tebe. A stejně jsou úplně suché.“

„Já se těch věcí nedotknu,“ tvrdohlavě trval na svém. „Je mi fuk, kolik očištění kněží provedli.“

„Nesnáším pověrčivost,“ vzdychl jsem. „Tak dobře. Snad se tu najde nějaký vak. Ať ti to jeden z chrámových otroků strčí nejdřív do pytle.“ Vydal se nějakého hledat.

„Občas lituji, že jsem dal tomu klukovi svobodu,“ posteskl jsem si Asklepiodovi. „Teď má pocit, že je moc nóbl na to, aby obstarával pochůzky.“

„Ale stal se z něj pohledný mladý muž. Poslední měsíce mi chybělo, že ho nevidím trénovat.“

„Měl by být rád, že jsem ho nikdy neposlal do dolů.“

„Doufám, že tvoje paní Julie se má dobře? Stále ji trápí její rodinná nemoc?“ Tím měl na mysli známou potíž Caesarovců s početím a těhotenstvím. Od našeho sňatku už Julie třikrát počala a ve všech třech případech potratila do čtvrtého měsíce.

„Bohužel. Snažím se ji utěšovat, říkám jí, že je to její dědictví a žádná hanba, jenže ona se přesto cítí ponížená.“

Potřásl hlavou. „Jenom doufám, že nechodí za bezohlednými lékaři a porodními bábami, aby potíže vyléčili. Jsou to všechno podvodníci a jejich léky bývají občas nebezpečné.“

„Varuji ji, aby to nedělala, ale bojím se, že marně.“

„Nevím o žádné jiné léčbě na neplodnost než pečovat o její zdraví dobrou stravou a umírněným způsobem života. Kromě toho může člověk jen obětovat bohům plodnosti a věřit v jejich přízeň.“

„Děkuji za tvůj zájem, starý příteli.“

V té chvíli se Hermes vrátil s pytlem a otrokem. Jakmile byly zkrvavené šaty v ranci, rozloučili jsme se s Asklepiodem a opustili chrám.

Když jsem se dostal domů, Julie už na mě byla nachystaná. „Co znamená, že jsi zapletený ve vraždě?“ spustila hned, jak jsem otevřel dveře. Zahlédla za mnou Herma. „A co je v tom pytli?“

„Jen nějaké zakrvácené šaty,“ odpověděl jsem. „Ty, co měl ten mrtvý člověk na sobě.“

„Nic takového do tohohle domu nosit nebudeš!“

„Ale no tak, drahoušku,“ namítl jsem rozumně, „já krvácel všude po tomhle domě a nic se nestalo.“

„Tvoje krev přitahuje jen mouchy,“ odpověděla. „Šaty mrtvého člověka můžou přitahovat jeho pomstychtivou duši a ten muž ti nebyl nijak přátelsky nakloněný, když byl ještě naživu!“

Obrátil jsem se na Herma. „Běž schovat ten pytel k majiteli hostince na konci ulice. Nebude se na nic ptát.“ Většina mých sousedů ke mně měla nějaké závazky. „A ne aby ses někde potloukal a popíjel. Dnes máme ještě spoustu práce.“ Vešel jsem do domu.

Julie prostřela na stůl pečenou rybu, proužky melounu a chléb. Mezi sousty jsem jí pověděl o tom, co jsem dělal ráno. Ani moc nezbledla, když jsem jí popisoval stav těla. Už viděla horší.

„Takže nešlo jen o jednoho muže, co si buduje pověst,“ řekla. „Myslela jsem si, že to tak bude. Jenže teď se zdá, že je do toho zapletený celý zástup lidí. Spiknutí. Dá se to očekávat, jestli je to útok proti tvojí rodině.“

„Možná proti velkým rodinám vůbec,“ podotkl jsem.

Zvedla ruku k čelu. „Zkusme to zúžit. Jestli je to začátek boje mezi třídami, je to pro nás moc složité.“

„Slyšela jsi něco o tribunovi Maniliovi?“ Julie strávila v Římě za poslední roky mnohem víc času než já.

„Jen další mladý kariérista. Myslíš, že je do toho zapletený?“

„Byl na místě hrozně rychle a ze všech tribunů je jediný, o kterém jsem slyšel, že se nevyslovil ani pro Caesara, ani pro Pompeia.“

„To tedy je zvláštní. Zúčastníš se contia, které svolal?“

„Moje přítomnost by mohla být považována za rušivou. A navíc chci k vyšetřování využít veškerého volného času, který mi zbývá. Jestli Manilius dostane souhlas jít s tím k soudu před celé shromáždění, může požadovat mé zatčení.“ Ve skutečnosti by to nejspíš znamenalo, že bych byl až do soudního procesu uvězněn v domě jednoho z prétorů. Vždycky jsem mohl z Říma uprchnout, ale tím bych přiznal vinu, soudili by mě v nepřítomnosti, shledali mě vinným a poslali do vyhnanství.

Odstrčil jsem talíře. „Teď mi pověz, co ses včera dozvěděla.“

Nandala si vlastní oběd, který sestával hlavně z ovoce. Dumal jsem, jestli je to další z jejích plodnost povzbuzujících bláznivých nápadů. Granátová jablka napovídala, že mám pravdu.

„Včera večer jsem navštívila Fulvii. Jak jsem předpokládala, byla za společnost ráda. Klodiovi staří přátelé se většinou zdržují mimo město a ve slušných kruzích ji nepřijímají. Její švagr Appius dokonce naznačuje, že si dům vezme zpátky.“

„Nešťastná žena,“ prohlásil jsem jen tak planě.

„Zavinila si to sama. Říká, že se chystala všeho vzdát a vrátit se domů do Baiae, ale teď si to rozmyslela, když se bude znovu vdávat.“

„Nečekal jsem, že se Antonius tak brzy vrátí z Galie,“ podivil jsem se a zvedl pohár s vínem notně ředěným vodou.

„Ale ona si nebude brát Antonia. Bude si brát toho muže, na kterého ses dnes ráno ptal, Kuria.“

Málem jsem se uprostřed doušku udusil. „Cože!“

„Přesně tak,“ potvrdila svá slova potěšená jejich načasováním a účinkem. „Kurio je jedním z Klodiových přátel, který zůstal v Římě. Je na vzestupu, což je přesně tam, kde Fulvia ráda loví. Kandiduje na tribuna lidu, a pokud bude zvolen, pak se během roku, co bude v úřadu, nemůže vzdálit z Říma na dvě po sobě jdoucí noci, takže ani ona nemůže dost dobře odjet z Říma, ne?“

„A co její zásnuby s Antoniem?“

„Ani jeden z nich tyhle věci nebere nijak vážně. v tom si jsou podobní. A navíc, Antonius je v Galii, zatímco Kurio je tady. To je rozhodující.“

Znal jsem Antonia dobře a věděl jsem, že jestli ho zpráva o ztrátě Fulvie kvůli jinému muži vůbec nějak trápí, prostě se utěší tak, že si do svého stanu vezme další galskou ženu, která se připojí k těm pěti nebo šesti, co už tam jsou.

„Dozvěděla ses něco o jejím bratrovi Fulviovi?“

„Řekla, že doma to byl povaleč, který ničeho nedosáhl. Před časem jí napsal, že má v úmyslu vydat se do Říma, aby se stal Klodiovým klientem, jenže pak byl Klodius zabit a Fulvius zůstal v Baiae. Pokud nemohl získat za patrona význačného muže, měl zjevně pocit, že nemá příliš šancí uspět v římské politice.“

„Tak proč se sem tedy vypravil?“

„Řekla, že jí před několika měsíci napsal, že přeci jen přijede, a naznačil, že teď má mocného patrona.“

„Ale neřekl, kdo to je?“

„Ujistil ji, že se to brzy dozví. Když se sem přistěhoval, několikrát k ní zašel. Ale neměli se nijak zvlášť rádi, a on nemluvil o ničem důležitém.“ „Kde bydlel?“ „Měl dům blízko chrámu bohyně Tellus,“ odpověděla. „Nikdy tam nešla.“

„Bydlení v Římě není levné,“ dumal jsem, „ani bydlení v chudinských domech. Ví, komu to místo patří?“

„Nenapadlo mě se ptát, ale jestli o svém bratrovi ví tak málo, pochybuji, že si bude pamatovat jméno jeho domácího.“

„Jestli mluví pravdu. Když se bavíme o Fulvii, pravdomluvnost není zrovna vlastnost, která by mi vytanula na mysli jako první.“

„Nu, možná že je její špatná pověst zveličelá. Já ji spíš litovala. Pro ženu jejího původu, zvyklou na všechny výsady a pocty, je strašlivé, když ji vlastní třída opustí. Dokud byl Klodius naživu, mohla si představovat, že je nekorunovanou královnou Říma. Teď je to vdova bez jediného přítele.“

„Ne bez jediného přítele, když si má vzít tohohle Kuria. Myslím, že bych si s ní měl promluvit.“

Julie přimhouřila oči. „Proč?“

„Nejsem tak soucitný jako ty. Třeba bude pod důkladnějším výslechem sdílnější.“

Julie se zakousla do dílku pomeranče. „Proč by se s tebou vůbec měla bavit? Nemáš žádné oficiální pověření a může ti mít za zlé, že jsi zabil jejího bratra.“

„To pochybuji. Mám podezření, že ví naprosto přesně, že jsem to neudělal.“

„Jak si můžeš být tak jistý?“

„Neřekl jsem, že jsem si jistý, pouze to, že mám podezření.“ Julie obrátila oči. Občas mě stěží chápala i ona.

Kapitola 4

„Chci, abys vypátral, kde Fulvius bydlel,“ řekl jsem Hermovi. „Bylo to někde blízko chrámu bohyně Tellus. Jakmile to místo najdeš, zjisti, kdo ho vlastní. Pak mi dej zprávu.“

„Hned to udělám“ přisvědčil. „Vy se vážně vydáte do Klodiova domu?“

„Klodius je mrtvý. Jeho vdova má sice špatnou pověst, ale nemyslím, že mě chce zabít.“

„Stejně si s sebou vezměte pár mužů.“ Stáli jsme v atriu mého domu s davem klientů. Spousta z nich vyhlížela jako drsní jedinci: veteráni z mých různých vojenských misí, kteří se ke mně připojili, farmáři z venkovských oblastí ovládaných Metellovci, co do města dorazili kvůli volbám, pár mužů z Milonova starého gangu, kteří potřebovali patrona, když on sám byl teď v exilu.

„Nevypadalo by dobře, kdyby mě doprovázeli za denního světla,“ řekl jsem mu. „Nedopustím, aby si voliči mysleli, že se bojím chodit mezi vlastními spoluobčany. Chci, aby se tihle muži zúčastnili plebejského shromáždění a vyřvávali na mě chválu.“

Zatvářil se znechuceně. „Začínáte být stejně hrozný jako Julie. Co je nebezpečnějšího než vaši spoluobčané? Buďte zkrátka opatrný a zbraně mějte po ruce.“

„Jsi snad moje opatrovatelka?“

Venku na ulici jsem pocítil příjemný pocit svobody, protože jsem se pro změnu ocitl jen sám se sebou. Od chvíle, kdy jsem se vrátil do Říma, jsem všude chodil uprostřed davu svých stoupenců a neustále jsem vedl volební kampaň. Bylo příjemné být sám. Protože gangy byly rozprášeny a lidé, kteří nebyli občany, museli opustit město, považovalo se za zcela nevhodné, když politik kráčel s drsně vyhlížejícími přívrženci, i když malá osobní stráž byla přípustná. Voliči ocení mou statečnost, když se na veřejnosti objevím sám, dokonce bez jediného otroka.

Podezření z vraždy mě nijak neomezovalo na svobodě. To proto, že Římané jsou civilizovaní lidé a nestrkají podezřelé do vězení jako barbaři. A aby mě dali třeba jen do domácího vězení, k tomu by byl nutný příkaz legitimně svolaného soudu.

Když jsem dorazil k domu zesnulého Publia Klodia Pulchra, pomyslel jsem si, jak je zvláštní, že můžu jen tak přijít k jeho dveřím a zaklepat na ně. Bývaly doby, kdy bych se připravil o život jen tím, že bych se ukázal někde v jeho okolí. Stál v nejvýstavnější čtvrti Palatina, přesně jako v Katullově slavné básni: ...o pět dveří dál na clivus Victoriae...

Na mé zaklepání otevřel dveře janitor, ale nebyl to obvyklý starý opotřebovaný otrok, který tradičně takový úkol vykonává. Tenhle byl statný mladík v krátké tunice s pěknými kappadockými rysy. Hospodyně, které jsem řekl své jméno a důvod, proč přicházím, byla řecká kráska s havraními vlasy a všichni domácí otroci, přinejmenším ti vepředu domus, byli pěkní mladíci a dívky. Některé věci se v téhle domácnosti prostě nezměnily. Klodia mívala podobnou zálibu v krásných věcech.

„Prosím pojďte se mnou, senátore,“ řekla hospodyně, když se vrátila z nitra domu. Následoval jsem její svůdně se pohupující zadeček do peristylu, kde kolem bazénku rostly v ohromných květináčích vzácné stromy a keře. Žena mě zavedla k nádhernému bronzovému stolu, jehož jemně mřížovanou kulatou desku podpírali tři satyrové se ztopořenými faly. Židle byly vyrobené jako souprava se stolkem a vše představovalo tu nejlepší kampánskou práci. Jejich polštářky vyplňovalo peří a vonné byliny. Tohle byla jedna z těch přepychových domácností, na které Kato neustále láteřil.

„Prosím posaďte se, senátore. Moje paní tu bude hned.“ Sedl jsem si a párek mladičkých germánských dvojčat, otrokyň, donesl džbán z tepaného zlata a poháry ze stejného kovu s vyrytými holubicemi a květinami. Víno bylo vynikající caekubské, oblíbené u Klaudiovců, a zcela neředěné.

Když jsem ho upíjel, obdivoval jsem řecké sochy a snažil se uhádnout, odkud se Fulvia vynoří. Všechny dveře vedoucí do peristylu byly překrásně zdobené a po obou jejich stranách stála pěkná socha. Nakonec jsem se rozhodl pro dveře s Lédou a labutí na jedné straně a Ganymedem s orlem na druhé. Oba byli zachyceni v pohoršujících erotických pózách a patřili k nejnápadnějším uměleckým dílům, jež tu byla k vidění. Měl jsem pravdu. Když dorazila, prošla právě mezi těmito dvěma sochami a bledý mramor pěkně kontrastoval s jejím šatem.

Fulvia rozhodně věděla, jak vypadat při smutku dobře. z úcty k nedávno zesnulému bratrovi si oblékla černé roucho z téměř průhledné látky a nabírané rukávy byly spadlé tak nízko, že paže a ramena měla prakticky holé.

„Decie Caecilie!“ Přistoupila ke mně s nataženou rukou. „Zrovna včera mě navštívila vaše žena, poprvé za posledních pár let, a dnes se těším vaší společnosti. Mohu se odvážit doufat, že to značí oteplení našich vztahů?“ Její měkký hlas byl stejně smyslný jako její drobné vnadné tělo.

Uchopil jsem její ruku. „Mé city k vám byly vždy ty nejvřelejší, Fulvie, i když váš zesnulý manžel a já jsme měli spory. A když mluvíme o příbuzných, prosím přijměte mou soustrast nad nenadálou smrtí vašeho bratra.“

Snažil jsem se potlačit obvyklé účinky, jaké na mě ta žena měla. Fulvii bylo kolem pětadvaceti a byla na vrcholu své krásy. Patřila mezi nejhezčí římské ženy, byla dokonce hezčí než Klodia a jí podobná Fausta, Sullova dcera. Ale kde byla Faustina krása chladně patricijská, Fulviina měla smyslnost, již obvykle spojujeme s alexandrijskými děvkami a španělskými tanečnicemi z Cádizu. Její bohaté žlutohnědé vlasy, obrovské šedé oči, široké plné rty, to vše slibovalo neskonalou nemravnost.

„To je velmi milé, Decie, ale já ho sotva znala.“ Posadila se a jedno z dvojčat jí naplnilo pohár. Tehdy neměly ženy pít vodou neředěné víno, ale taky neměly nosit takováhle průhledná roucha. „Lidé říkají, že jste ho zabil, ale já tomu nevěřím. Slyšela jsem, že ho příšerně zmasakrovali, já jsem však přesvědčena, že vy byste to provedl rychle a čistě.“

„Lichotíte mi. Ano, nikdy jsem člověka nezabil s radostí, ale když to bylo nutné, vždycky jsem to vykonal s co nejmenším rozruchem.“

„Budu muset dohlédnout na zařízení jeho pohřbu. Stále mám pár přátel. Jeden z nich sem brzy přijde, abychom projednali podrobnosti. Myslím, že ho nechám spálit tady a popel pošlu zpátky do Baiae, aby měl smuteční obřad, jak se patří, a pak byl uložen do rodinné hrobky. Je na nádherném místě vedle zátoky.“

„To bude nejlepší,“ pověděl jsem jí. „Když měl v Římě tak málo přátel a příbuzných, nedostalo by se mu řádného rozloučení, kterého je muž s takovými předky hoden.“

„Jsem moc ráda, že souhlasíte. Mám dost špatnou pověst i bez toho, že se na pohřbu neobjevím s uplakanýma očima. Vskutku nejsem moc zdatná v kvílení a trhání šatů, třebaže jsem pro chudáka Klodia udělala, co jsem mohla.“

„To byl divoký pohřeb, všechny ty výtržnosti a vypálení senátu. Je mi moc líto, že jsem o to přišel.“ Znovu jsem se zhluboka napil caekubského a zdvihl pohár, aby mi dolili. „Nicméně na veselejší téma – jak jsem vyrozuměl, je na místě i blahopřání. Prý si budete brát Scribonia Kuria?“

„Ach ano. Vím, že Antonius bude zklamaný, ale prostě nad tím mávne rukou a počká, až ze mě zase bude vdova. To se stává často, když máte manžela v politice.“

„Naprostá pravda. Nezávidím vám, pokud ho zvolí tribunem.“

Obrátila oči. „Všichni bohové mě ochraňujte! Už jednou jsem byla manželkou tribuna – lidé vám courají po domě v kteroukoli dobu, člověk trčí v Římě i za nejparnějšího počasí, neustálé politické schůzky – je to celé strašně otravné, ale vybuduje to mužovu politickou pověst jako žádný jiný úřad.“ Mezi jiným měl tribun lidu zakázáno zamknout, či jen zavřít dveře svého domu. Musel být lidem dostupný v kteroukoli hodinu.

„To tedy ano. Smím se zeptat, jak se přihodilo, že si toho muže budete brát?“

Fulvia se zatvářila, jako kdyby se nad otázkou musela vážně zamyslet. „Abych byla upřímná, požádal mě o ruku. Poslední dobou se o mě nápadníci zrovna neperou. Muži po mně touží, ale mají ze mě strach.“ Prohlásila to věcně, jako by to udělala, kdyby někdo zmínil barvu jejích očí. „Nebo se bojí Klodiovy památky – že budou muset snést srovnání s ním. To je jedna z věcí, která mě přitahovala na Antoniovi – nebojí se nikoho a ničeho. Kurio je stejný.“

„Antonius je dost natvrdlý,“ pověděl jsem jí. „Nebojácní muži takoví bývají.“

„Kurio natvrdlý není. Už jste se s ním setkal?“

„Neměl jsem to potěšení. Vím, že Cicero ho jednu dobu považoval za svého chráněnce, zdálo se mu, že má velký talent.“

„Cicero!“ ušklíbla se jedovatě. „Jak toho muže nenávidím! Předstírá, jaký je čestný a nezkažený služebník republiky, ale jeho politika není o nic čistší, než byla ta Klodiova. A Klodius skutečně dělal věci pro lidi. Cicero podlézá aristokratům a jedná jako jejich mluvčí, podlézá lidem, kteří jím pohrdají jako přivandrovalým kariéristou. Jen kdyby mu to došlo!“

Trošku mě zarazil ten náhlý vztek, ale skryla ho stejně rychle, jak se objevil.

„Odpusťte mi. Rozčílím se, sotva jen padne zmínka o tom muži. Nejhorší na Ciceronovi je to jeho pokrytectví.“

„Myslíte, že to byl právě tribunát, o který váš bratr usiloval, když přijel do Říma?“

„Mohl být. Jsem si jistá, že bouřlivý život tribuna by se mu líbil mnohem víc než otročit jako kvestor.“ Tohle byly dva úřady, které postrčily muže do senátu.

„Jenže všechny politické úřady jsou nákladné. Byl by potřeboval bohatého patrona, aby převzal jeho výdaje, pokud neměl rodinné peníze.“

„Ne, ty má v rukou náš nejstarší bratr Manius. A je úplně šťastný, že je jednou z největších ryb v baiaeském rybníku.“

„Baiae je nádherné místo,“ prohlásil jsem. „Divím se, že ho vůbec někdo z vás opustil.“

„Přepych je příjemný,“ odpověděla. „Moc je lepší.“ Znovu se napila a rozhlédla se. „Nejlepší ze všeho je přepych s mocí.“

Proti logice jejího výroku jsem mohl sotva něco namítat. O chvilku později dorazila pohledná hospodyně se zprávou, že Fulviin přítel zařizující pohřební náležitosti čeká v atriu.

„Přiveď ho sem, Echo. Chci, aby se s ním Decius Caecilius seznámil.“

Za okamžik vstoupil do peristylu pohledný mladý muž. „Decie Caecilie,“ řekla Fulvia, „ráda bych vám představila Gaia Scribonia Kuria, mého drahého přítele, budoucího manžela a zanedlouho tribuna lidu.“

Stiskl jsem mu ruku a vzájemně jsme se změřili. Kuriovi bylo asi pětadvacet, měl statnou postavu, pískově žluté vlasy a jasně modré oči. Zlámané klouby a mozoly na rukou jsem zaznamenal pouze na místech, kde se obvykle vytvoří při cvičení se zbraněmi. Hranatý drsný obličej vyjadřoval agresivitu, což bylo pro tribuna v té době určitě výhodné. Maličko křivý nos, nepatrně pokroucené uši a zjizvené obočí značily nadšeného rohovníka. To bylo poměrně nezvyklé mezi Římany vyšší třídy, kteří dávali přednost zápasu či boji se zbraněmi. To, co viděl on, nemohu říct s jistotou, ale mám za to, že mě zařadil jako muže blížícího se střednímu věku, který toho hodně zažil a moc pil. Jinými slovy typický představitel mé generace a třídy.

„Jste muž, ke kterému je Fortuna opravdu štědrá, pokud vše, co se mi doneslo, je pravda,“ prohlásil jsem.

„Už dlouho se s vámi toužím seznámit,“ odpověděl Kurio, „ale sotva jsem čekal, že vás dnes najdu v tomto domě.“

„Věřte mi,“ řekl jsem, „že mě nepošpinila krev Fulviina bratra. Ani jsem do ní nestoupl. Přišel jsem se na něj zeptat, protože se možná budu muset obhajovat před soudem.“

„Jsem si jistá, že to Decius neudělal,“ prohlásila Fulvia. „Má pověst přímého rváče, ne vraha.“

„Slyšel jsem, že mužný boj je metodou neopatrného mládí, úkladná vražda rozvážné zralosti. Ale jsem si jistý, že máš pravdu, má drahá. Skutečnost, že jsi přijala Decia ve svém domě, dokazuje jeho nevinu.“

„Pokud tomu věříte,“ ozval jsem se, „proč to nepřednesete dnes odpoledne na contiu?“

„To udělám,“ prohlásil s úsměvem.

„Ach ne,“ vzdychla Fulvia unaveně. „Všichni to budou brát jako další důkaz, že jsem mezi římskými ženami ta s nejhorší pověstí.“

„Nesmysl,“ prohlásil. „Už jsem se pustil do napravení tvé pověsti. Svalím všechny tvé nerozvážnosti na hlavu Klodia a jeho sester. Byla jsi jejich bezmocnou, nešťastnou obětí.“

Nadzvedl jsem obočí směrem k Fulvii. Jen pokrčila rameny. Obrátil se na mě.

„Máte nějakou představu, proč na vás Fulvius zaútočil? Mám na mysli jiné než politické motivy, rozumíte?“

„Ani tu nejmenší. Až do včerejška jsem o tom muži vůbec neslyšel. Pochopitelně město je stále plné mužů s politickými ambicemi, a nikdy víc než v tuto roční dobu. Nedokážu odhadnout, proč si mezi všemi, které měl na výběr, zvolil právě mě. Dejte dobře informovanému Římanovi příležitost vyjmenovat nejvýznačnější muže republiky a bude odříkávat jména hodinu, než si vzpomene na mé.

„Jste příliš skromný,“ ujišťovala mě Fulvia. „I když jste se neproslavil vítězstvím nad barbary, tady ve městě jste byl vždycky oblíbený jako státní žalobce i jako úředník. Ne tak nezkorumpovatelný jako Kato, jak jsem vyrozuměla, ale panuje přesvědčení, že jste celkem čestný. A všichni si užili hry, jež jste uspořádal.“

„Nikdo není tak neúplatný jako Kato, jak vám sám poví. A jestli mé hry byly nezapomenutelné, pak proto, že mně samotnému se líbí.“

„Vidíte?“ ozval se Kurio. „Lidé vás mají rádi, protože vědí, že sdílíte jejich záliby. Divím se, že jste se nikdy neucházel o tribunát.“

„Tuhle možnost probírala moje rodina před několika lety,“ pověděl jsem mu, „ale v ten požadovaný rok jsem byl v Galii. Nejspíš jsem tam byl ve větším bezpečí. v Galii rozeznáte nepřítele z dálky.“

„Tribunát není pro každého,“ prohlásil Kurio.

„Když už o tom úřadu hovoříme,“ řekl jsem, „znáte Manilia, toho, který svolal contio, aby se projednala vražda?“ Byl jsem zvědavý, co mi Kurio o tom muži řekne.

„Dobrý člověk. Celý rok jsem mu pomáhal, taková příprava před tím, než se sám ujmu téhle práce.“ To nebyla neobvyklá praxe. Úředníci vždycky potřebovali pomocníka a často to byli muži, kteří se připravovali na stejný úřad. Až na několik státních otroků, jako těch v archivu a státní pokladně, republika neposkytovala žádné zaměstnance, kteří by pomáhali zvoleným úředníkům v jejich práci. Místo toho se od nich očekávalo, že dodají své vlastní, a na své vlastní náklady.

„V úřadu už mu zbývá jen pár dní,“ řekl jsem. „Divím se, že se chce na poslední chvíli pustit do něčeho, co se může vyvinout ve význačný případ.“

„Jeho poslední velký čin v úřadu je to, co si lidé zapamatují pro příští volby.“

„Kam upírá své ambice?“ zeptal jsem se. „K legiím? k soudu? Ke správě provincie?“ Dřív se od Římana ve veřejném životě očekávalo, že bude zběhlý ve všem. Měl být voják, řečník, právník, rolník a umět spoustu dalších věcí. Ale od dob našich předků se republika notně rozrostla a stala se mnohem složitější. Změnila se na říši a její veřejné záležitosti byly příliš komplikované, aby je zvládl jen jeden člověk. Lidé se tedy specializovali, takže teď jsme měli význačné muže, kteří byli právníky nepoznamenanými válkou jako Cicero a Hortalus, kované vojáky jako Pompeius a obchodníky jako Krassus. Caesar byl tak trochu pozůstatek minulosti: muž, jenž, jak se zdálo, byl schopný dělat dobře všechno.

„Manilius se chová, jako kdyby jeho jedinou ctižádostí bylo sloužit v jakékoli funkci, kterou Římané shledají vhodnou mu přidělit,“ prohlásil Kurio. „To může být upřímné nebo jen póza, neznám ho natolik, abych to mohl s jistotou tvrdit. Stejně jako většina z nás začal jako vojenský tribun. Byl s Gabiniem v Sýrii a Egyptě. Zdá se, že sloužil se ctí, i když jsem nikdy neslyšel, že by si vydobyl nějaké význačné pocty. Mám dojem, že mu Gabinius nesvěřil tolik odpovědnosti, kterou si, jak se domníval, zasloužil.“

„Měl štěstí, že to nebyl Caesar,“ prohlásil jsem. „Caesar se chová ke svým tribunům jako k nepříliš bystrým školákům, říká jim, aby drželi pusy sklapnuté a pozorovali skutečné vojáky při práci. Tribun může sloužit Caesarovi klidně celý rok a nedostane víc než mužstvo jezdců, kterému by velel.“

„To proto, že je přesvědčený o jejich neschopnosti, nebo že jsou to většinou synové jeho nepřátel?“

Položil velice rafinovanou otázku. Ať byly Kuriovy dluhy jakékoli a jakkoli pochybnou měl minulost, jeho politické instinkty mu fungovaly dokonale.

„Věřím, že obojí. Všichni vědí, jak Caesar pohrdá senátem, vyzdvihuje postavení setníků a řadových vojáků. To posiluje jeho vliv u populárů. Pochopitelně,“ dodal jsem, „každý, kdo někdy sloužil u armády, ví, jaké potíže může způsobit osmnáctiletý tribun. Zřídka se chovají tak, jako to letos předvedl mladý Kassius v Sýrii.“

„Ten chlapec by mohl v Římě získat moc, až se vrátí,“ poznamenal Kurio. „Senát bude nejspíš skrblit s poctami, jež mu dluží, ale jsem si jistý, že se právě proto stane miláčkem lidu.“

„O tom pochybuji,“ prohlásila Fulvia. „Já Kassia znám. Je to pohledný mladý muž, velice bystrý, jenže stejně čestný a staromódní jako Kato. Bude stranit aristokratům, i když mu budou plivat do obličeje.“ Fulviiny instinkty týkající se mužů také dokonale fungovaly. Kassius se zachoval přesně tak, jak předpověděla.

Náš rozhovor se může snad zdát neopatrný na dva muže, kteří se neznají, ale na tom, co jsme řekli, nebylo vpravdě nic neopatrného. Oba jsme předpokládali, že se následujícího roku ujmeme úřadů. Museli bychom spolupracovat, takže bylo rozumné se vzájemně oťukat, dokud jsme k tomu měli příležitost.

„V posledních letech,“ řekl Kurio, „se o vás ví, že jste se rozešel s názory své rodiny, jež straní optimátům. Máte v úmyslu přejít k populárům?“

„Nestraním žádné frakci,“ pronesl jsem. „Vždy volím dobro Říma.“ Moje pokrytecké prohlášení vzbudilo pořádný smích. Přesně tohle totiž každý politik v Římě vždycky hlásá. Nikdy nepatříte k žádné frakci. k frakcím patří vaši protivníci. Popravdě se mi frakční politika té doby hnusila, ale jednu jste si dříve či později vybrat museli. „Moje rodina toleruje jistou volnost,“ pokračoval jsem už vážněji. „Koneckonců v minulosti jsme byli antipompeiovci, ale Nepos nikdy nebyl vyloučen z rodinných porad, i když byl Pompeiův celoživotní přítel a stoupenec. Pokud se občas přikláním na stranu populárů, vždycky se jedná o záležitost, kterou moje rodina dokáže akceptovat. Mám za to, že kdyby snad došlo k jasnému rozkolu mezi frakcemi, budu jako vždycky stranit své rodině.“

„To by byla škoda,“ řekl Kurio, „protože Metellovci určitě zůstanou věrní aristokratické straně a dny aristokratů jsou sečteny. Moc má teď v rukou lid. Klodius to věděl, já to vím a Caesar to s největší pravděpodobností ví také.“

„A přesto, jak jsem vyrozuměl, jste až donedávna stál pevně na straně optimátů.“

„Dlouhou dobu jsem choval víru mladého člověka v moudrost starších. Ale jednou musíme dospět všichni. Nedávno jsem měl velice poučný rozhovor s Caesarem a pochopil jsem, že je načase změnit strany.“

„Jak jsem se doslechl, Caesar vyrovnal vaše dluhy.“

„To není žádná hanba,“ prohlásil bez nejmenších rozpaků. „Pompeius mi nabídl totéž. Hanba je přijmout patronát nějakého muže a pak ho zradit. Přiznejte to, Decie Caecilie: nebylo by lepší, kdyby pro blaho všech občanů vládl Římu a Římské říši muž jako Caesar, než pár tuctů vymírajících starých rodin, které všechno řídí pro svůj vlastní prospěch, jako kdyby byl Řím stále malým městským státem ovládaným nemnoha bohatými farmáři?“

„Nepronášíte řeč ke consilium plebis,“ pověděl jsem mu. „Na tom, co říkáte, něco je, ale existuje také velké nebezpečí. Optimáti se často chovají hloupě a sobecky, ale to populárové taky. Jakékoli špatné řízení je lepší než občanská válka, která vypukne, pokud dojde na boj mezi těmi dvěma. Už tak jsme jich měli až dost.“

„To je pravda,“ pokýval souhlasně. „Nu, doufejme, že k tomu nikdy nedojde.“

Na tohle pošetilé přání jsme si připili a já vstal. „Vy dva se musíte postarat o pohřební náležitosti, tak vás už nebudu zdržovat.“

„Dejte mi vědět, jak pokračuje vaše vyšetřování,“ řekl Kurio. „Vystoupím na contiu proti tomu, abyste byl obviněn z vraždy.“

„Za to vám děkuji. Předpokládám, že se dozvíte vše o mých zjištěních. Fulvie, děkuji vám za pohostinnost, třebaže tenhle čas je pro vás nelehký.“

„Echo,“ zavolala, „senátor odchází. Decie Caecilie, prosím zastavte se zase, až budete mít chvilku času.“

Vnadná Řekyně mě vyprovodila ke dveřím a já našel Herma, jak postává venku. Když uviděl hospodyni, oči mu málem vylezly z důlků. Než zavřela dveře, usmála se na něj.

„Ať tě ani nenapadne dělat si v tomhle domě nějaké milostné naděje,“ varoval jsem ho.

Vzdychl. „Říkají, že nejkrásnější ženy Říma žijí právě v tomhle domě.“

„Proti tomu bych si nevsadil.“

„Zjistil jste něco?“ zeptal se mě.

„Hovořil jsem jen o politice.“

„S Fulvií?“

Vydali jsme se k chrámu bohyně Tellus a Hermes mi nechtěl prozradit nic z toho, co zjistil, dokud si neposlechl všechno o mé návštěvě.

„Proč je ten Kurio tak ochotný?“ zajímalo Herma.

„Ví, že se těším Caesarově přízni a oženil jsem se s jeho neteří. Teď je z něj Caesarův člověk a myslí si, že když v tomhle podivném případu bude stát na mé straně, zatáhne mě hlouběji do Caesarova tábora, což je to poslední, po čem toužím.“

Nešli jsme daleko, nejdříve dolů z kopce Palatinu, přes via Sacra, pak vzhůru na pahorek Oppio až k chrámu. Čtvrť Karinae měla dost výstavných domů a my se zastavili před jedním z nejskromnějších. Byla to část třípodlažního bloku a za ním se rýsovala bronzová střecha chrámu.

Takové budovy představovaly typické bydlení pro římské bohatší obyvatele, pro ty, kteří nebyli tak zámožní, aby si pořídili vlastní dům, ale mohli si dovolit pronajmout byty lepší třídy.

Chudí bydleli ve vysokých, rozviklaných insulae a snášeli život v nebezpečí a bez jakéhokoli pohodlí.

„Kdo ho vlastní?“ zeptal jsem se.

„Klaudius Marcellus.“

„Ten konzul?“

„Ne, ten, který se uchází o konzulát pro příští rok: ne Markus Klaudius, ale Gaius Klaudius.“ „S tou rodinou nemám nikdy štěstí,“ postěžoval jsem si. „Poslední dobou je jich tu až moc.“

„Budova je rozdělena na čtyři velké třípodlažní byty,“ začal Hermes. „Nemá oddělené byty v horním patře obvykle pronajímané chudým rodinám. v přízemí jsou rozvedeny vodovodní trubky, uprostřed bloku je nádrž s vodou, kterou využívají všichni.“ Pro takové obydlí poměrně obvyklé uspořádání.

„V podobných domech bydlí zámožní obchodníci,“ řekl jsem. „Jak si to mohl dovolit takový politický dobrodruh s prázdnou kapsou jako Fulvius?“

„To už je vaše specialita,“ řekl Hermes. „Já jen o tomhle místě zjistil, co šlo.“

„Kdo byl tvůj informátor?“

Ukázal na holiče, který měl stánek na rohu přímo proti domu. Muž holil zákazníka, zatímco další čekal, až na něj přijde řada. Holiči jsou nejlepší informátoři, jaké může vyšetřovatel mít. Často bývají na tomtéž místě léta, holí většinu mužů v okolí, vidí všechno, co se děje na ulici, a sbírají všechny drby.

O tomhle konkrétním Klaudiu Marcellovi jsem toho moc nevěděl. Byl jen vzdáleným příbuzným Klodia a jeho sester, protože Klaudiovci Marcellovci se od Klaudiovců Pulchrovců oddělili kdysi v temných mlhách dávnověku. Bylo o něm známo, že v senátu patří k těm zarytějším Caesarovým odpůrcům.

„Pojďme si to místo prohlédnout,“ navrhl jsem.

Přešli jsme ulici a Hermes zaklepal na dveře. Nikdo nepřišel. Strčil do nich a ty se lehce otevřely. Tázavě se na mě podíval a já mu pokynul, aby šel dál. Vstoupil jsem za ním. Hermes pronikavě hvízdl. Stále nic.

„Zdá se, že nikdo není doma,“ poznamenal.

„To je zvláštní. Na Foru to vypadalo, že o přátele nouzi nemá. Proč tu žádní nejsou, aby chránili jeho majetek? A kde jsou jeho otroci?“ Připusťme, že ten muž byl chudý, ale musel by být skutečně na mizině, aby neměl přinejmenším janitora, který by hlídal přední dveře, a hospodyni. Svobodný muž se obejde bez kuchaře a spoléhá na pouliční prodejce, hostince a jídla, která vyloudí u známých. Sluha není zcela nezbytný, i když případný senátor dělá ubohý dojem, když se vláčí s knihami a dokumenty a do lázní si sám nosí ručník, flakon s olejem a škrabku. Tři až pět domácích otroků se většinou považovalo za naprosté minimum pro úctyhodnost. Já sám jsem léta vystačil jen se dvěma nebo třemi, ale já jsem také nesplňoval očekávání ve většině ostatních kritérií úctyhodnosti.

„Třeba si otroky půjčoval, když je potřeboval,“ dumal Hermes a přesně vystihl, na co myslím. Byl se mnou tak dlouho, že jsme v takovýchhle záležitostech přemýšleli stejně.

„Nejspíš od téhož muže, který mu tohle místo pronajal patrně úplně zadarmo,“ řekl jsem. „Porozhlédneme se tu.“

Místo nebylo zrovna honosné, ale lepší než dům, kde jsem bydlel na začátku politické kariéry já. Popravdě Řím měl v té době opravdu málo přepychových domů. Dokonce i velmi bohatí muži jako Hortalus a Lukullus vynakládali horentní sumy na svá venkovská sídla, ale ve městě si drželi poměrně skromná obydlí. Voliči neviděli rádi, když si senátor žil jako princ. v Římě se očekávalo, že budete neomezeně utrácet za veřejně prospěšné práce a skrblit na sobě. Lukullus upadl v nemilost, když si po svých asijských vítězstvích postavil ve městě okázalé sídlo. Tak ho rychle zboural, pozemek proměnil na veřejnou zahradu, a tím znovu získal přízeň lidí.

Prostorné triclinium s krásným nábytkem napovídalo, že Fulvius tam plánoval provozovat spoustu zábavy. Malby na zdech byly pěkné a nové a témata spíš vlastenecká než oblíbenější mytologická. Na jedné zdi byla vyobrazena Přísaha Horatiů, na další barvitý příběh Mucia Scaevoly a na třetí stál Cincinnatus u pluhu. Čtvrtou zeď, ve které byly dveře, pokrývaly jen obrazy květin.

„Na jídelnu podivná výzdoba,“ poznamenal Hermes. „Kde jsou hodující bohové a bohyně a satyrové prohánějící nymfy?“

„Třeba chtěl Fulvius u jídla navodit seriózní rozhovory,“ zkusil jsem to. „Nymfy a satyrové jsou frivolní. Zeptej se Katona.“ Katonova pruderie byla terčem posměchu, kdekoli se Římané sešli.

„Jestli budou jeho ložnici zdobit staří vlastenci, je jasné, že na tom chlapovi bylo něco divného,“ poznamenal Hermes.

„Já se spíš zajímám o jeho dokumenty než o jeho vkus při výzdobě interiérů. Pojďme se podívat, co používal jako pracovnu.“

Nebylo pravidlem, že každý dům měl pracovnu. Někteří muži ukládali dokumenty do truhly a četli a psali v peristylu nebo na zahradě. Obecně se soudilo, že čtení za jakéhokoli jiného světla než přímého slunečního svitu vám zničí oči. Někteří zašli ještě dál a snažili se uchovat svůj zrak tím, že měli vyškolené otroky, kteří jim předčítali. Jiní si drželi asistenty, jimž diktovali, a sami se nikdy osobně nechopili pera.

Fulvius, jak se ukázalo, využíval pro tenhle účel ložnici. Jedna její strana vedla na malý balkon nad ulicí. To bylo v několikapatrových domech tohoto druhu běžné uspořádání. v přízemí bylo atrium, kuchyně s jídelnou a vstup do ústřední zahrady – společné části domu. v prvním patře se nacházely prostory na spaní rodiny a ve druhém místo pro otroky a úložné prostory. Balkon byl dalším společným rysem podobných domů. Nabízel rychlý únik v případě požáru. Všichni Římané se děsili ohně a ti, kteří žili ve vysokých insulae, se ho hrozili ze všech nejvíc.

Dveře na balkon lemovala dvě velká zamřížovaná okna a pod jedním stál Fulviův stůl. Byl velmi pěkný, egyptská práce z ebenu vykládaná slonovinou. Vedle něj v dřevěné skříni s přihrádkami ležely svitky, smotané dokumenty a voskové tabulky. Rákosová pera byla uložena v tubě vyrobené z rohu a připevněné na stříbrném podstavci. Pěkný křišťálový stojánek obsahoval různé barvy inkoustu v maličkých nádobkách připomínajících lotosové květy.

Na stole jsem si všiml zpola rozvinuté knihy, jako kdyby ji někdo odložil uprostřed čtení. Její znamenitý vláčný pergamen byl na okrajích nepatrně otřepaný, jasný důkaz, že se jednalo o jeho oblíbené, často pročítané dílo. Byl to zrovna proslov či sbírka proslovů polemizujících s otázkami práva. Takové knihy představovaly nezbytné texty pro studium těch, co se toužili stát právníky.

Na skříňce vedle stolu měl složené šatstvo. Většinu tunik zdobil úzký nachový pruh eques, ale dvě byly se širokým pruhem, na nějž měl nárok jen senátor. Objevil jsem i dvě tógy. Jednu bílou, nepochybně tu, kterou měl na sobě, když mě předchozí den na Foru slovně napadl. Druhou se širokým nachovým okrajem kurulského úřadu zvanou toga praetexta.

„Přišel připravený,“ poznamenal jsem. „A rozhodně si věřil. Očekával přijetí do senátu a kurulské křeslo. Jako ten řecký atlet, který se objevil v Olympii se svou už hotovou sochou. Přinejmenším si nepřipravil zásobu rouch triumfátora. Hádám, že i jeho domýšlivost měla své hranice.“

„Podívejte na tohle,“ řekl Hermes. Protože byl obratný zloděj, našel malou zásuvku chytře skrytou mezi ozdobným vyřezáváním psacího stolu. Obsahovala masivní zlatý pečetní prsten, jehož povrch byl zvláštně, ale pěkně zrnitý. Velký kámen byl čistý safír s vyrytou hlavou Medúzy. Připadalo mi to jako řecká práce. Zběžně jsem ho prohlédl a hodil mu ho zpátky.

„Ten muž je samé překvapení, viď? Budou jeho dopisy méně zajímavé?“ Začal jsem vytahovat písemnosti a rozkládat je na stole. „Nu, to jsem mohl čekat,“ prohlásil jsem znechuceně.

„To je řečtina, ne?“ ozval se Hermes. Uměl slušně číst a psát latinsky, ale nikdy se neučil číst řečtinu, ačkoli jako já se jakžtakž řecky domluvil. Každý, kdo hodně cestoval, se musel naučit trochu řecky, protože se jí mluví všude. Ale básnická a knižní řečtina je jiná věc. Spousta vzdělaných mužů jako Cicero byla stejně zběhlá v řečtině jako ve svém rodném jazyce, ale já mezi ně nepatřil. Uměl jsem se prokousat jednoduchým dopisem, když jsem měl dost času, ale viděl jsem, že tady mi moje školní řečtina neposlouží.

„Není to jen řečtina,“ pověděl jsem mu, „je to i nějaký druh šifry.“

„Někdo jde,“ zamumlal Hermes. Uslyšel jsem kroky na schodech. Ruch z ulice přehlušil zvuky někoho, kdo vstoupil do domu. Smetl jsem dokumenty, které jsem rozložil, a nacpal si je do tuniky ve chvíli, kdy Hermes zavíral malou přihrádku. v okamžiku, kdy se muži tlačili do místnosti, jsme nasadili výraz důstojné nevinnosti.

„Co tady děláte?“ chtěl vědět první, co se dostal dovnitř. Byl to ten zrzavý hulvát a nebyl sám. Za ním vykukoval druhý, kterého onehdy praštil Hermes, a na schodech čekali ještě další. „Jak jste se sem dostali?“

„Stejně jako vy, hlavními dveřmi,“ odpověděl Hermes. „Nebyly zamčené.“

„A co se týká toho, co zde děláme,“ prohlásil jsem, „přišel jsem, abych viděl ty údajné svědky proti mně. Ale nenašli jsme jedinou známku toho, že by tu byl kdokoli jiný než Markus Fulvius, i když jste dnes ráno tvrdili prétorovi Juventiovi pravý opak.“ Vlastně jsme ještě neměli čas prozkoumat horní patro, ale v té chvíli už jsem si byl jistý, že svědkové jsou zcela vymyšlení.

„Jste lhář!“ vykřikl ten zbitý. „Přišel jste sem krást!“

„A co vy?“ přešel jsem okamžitě do protiútoku. „Mysleli jste, že využijete smrti svého přítele, že? Plánovali jste si, že než se objeví jeho příbuzní, vletíte sem a štípnete všechno, co se dá lehce prodat, co? Nu, tentokrát vám to neprojde!“ Mezitím jsme se pomaličku posouvali ke dveřím.

„Nebuďte směšný!“ vyštěkl ten zrzoun. „Zadržte je!“

Okamžitě jsme změnili směr. Nemohli jsme nijak zjistit, kolik jich tak může být na schodech a ve spodních místnostech. Vyletěl jsem na balkon, když Hermes vytáhl dýku a kryl můj ústup. Jedna z politických výhod stáří, důstojnosti a vysokého úřadu byla, že jste mohli nechat někoho jiného obstarat většinu rvaček a soustředit se na záchranu vlastní kůže. Zaplést se do pouličních bitek byla za mých mladších let jedna z běžných aktivit republikánského politického života, nicméně to bylo považováno za něco, co je pod důstojností kandidáta na prétora nebo konzula.

Podíval jsem se přes nízké zábradlí, vybral co nejměkčeji vypadající místo na chodníku pod sebou, a přestože mi překážela tóga, přelezl jsem přes zábradlí, chvilku se prsty držel a pak se pustil. Přistál jsem bez nehody, vděčný, že jsem neuklouzl po jedné z mnoha nechutných látek, jež pokrývají římské ulice. Jedna dobrá věc na nedávné námořní povinnosti: udrží kolena pružná.

Hermes, protože to byl vejtaha, zamával dýkou, naposledy vzdorovitě vykřikl, doslova přeletěl zábradlí, padal deset stop a přistál na špičkách nohou stejně hladce jako profesionální akrobat. Zazubil se na mě a zastrčil si dýku do pochvy, zatímco kolemjdoucí na něj jen civěli. I když ne nijak moc. Senátoři létající z oken a z balkonů zase nebyli tak řídký úkaz. Caesar takhle jednou letěl úplně nahý a z nosu mu crčela krev, protože mu ho zlomil dotčený manžel.

„Co teď?“ zeptal se Hermes.

„Zasloužil bys, abys byl přistál v hromadě hoven,“ prohlásil jsem. Nesmyslně jsem žárlil, že si při našem útěku vedl o tolik lépe.

„Vidím, že nás nikdo nepronásleduje,“ řekl a ostražitě sledoval hlavní dveře domu.

„Kvůli tomu tam nepřišli,“ řekl jsem, „a teď z toho nechtějí dělat veřejný povyk.“ Zadíval jsem se na úhel slunečních paprsků. Stále zbývalo několik hodin denního světla. Poklepal jsem na předek své tuniky, až papyrus příjemně zapraskal. „Mám některé z těch dopisů. Musíme najít člověka, který je pro nás přeloží.“

„Taky bychom mohli zjistit něco o tomhle.“ Předvedl kouzelnické gesto a v ruce mu ležel masivní pečetní prsten. Obratně ho sebral, když zavíral tajnou zásuvku.

„Občas jsem rád,“ připustil jsem, „že jsem tě nevychoval řádně.“

Kapitola 5

Čtvrť zlatníků se v té době nacházela v malém bloku domů a obchodů na via Nova naproti prastaré bráně Mugonia blízko východního cípu Fora. Na rozdíl od ostatních čtvrtí města tahle měla vlastní hradby, nízké, ale pevné, jejichž těžké brány hlídali hole třímající otroci. Jejich oddanost garantovaly vynikající podmínky služby: po pěti letech práce propuštění na svobodu a dostatečně velký obnos na koupi domu nebo malého obchodu. Na svou malou pevnost a její uspořádání mělo kolegium zlatníků zvláštní licenci udělenou cenzory a každých pět let obnovovanou už tak dlouho, jak paměť sahala. Klenotníci a další obchodníci s drahými materiály měli s cenzory podobné dohody. v Římě bylo tolik zlodějů, že potřebovali tato zvláštní opatření, aby své řemeslo vůbec mohli provozovat.

Hlavní sídlo kolegia bylo ve skromném domě hned za hlavní branou. Nepotřebovali nic okázalejšího, protože své výroční hostiny pořádali v nedalekém chrámu Penates publici.

Vedle staré brány jsme se s Hermem na chvilku zastavili, abychom si koupili nějaké občerstvení od pouličního prodejce, protože náš malý únik v nás probudil chuť k jídlu. Dali jsme si grilovanou klobásu a cibulky vložené v chlebové placce smočené omáčkou garum. Od jiného prodejce jsme si vzali poháry levného vína a posadili se do stínu pěkného platanu, abychom probrali záležitosti předtím, než se obrátíme o radu na zlatníky.

„Co se týče vybavení toho domu,“ řekl jsem, „například stůl a stojánek na inkoust – podobné předměty si dávají bohatí muži jako pozornosti k saturnáliím nebo jako dary při návštěvě či při oslavě pojmenování synů. Co člověk jako Fulvius dělal s takovými věcmi?“

„Možná mu je půjčili,“ zahučel Hermes umaštěnou plnou pusou a konečně polkl. „Jestli mu Marcellus půjčil dům, proč by mu nenechal i zařízení?“

„Ale proč by to dělal? Proč chtěl, aby Fulvius budil tak dobrý dojem?“

„Můžete se ho jít zeptat.“

„Něco mi říká, že právě teď by to nebylo zrovna moudré.“ Potěžkal jsem v ruce prsten. Zvláštní jemná granulace jeho povrchu mu dodávala neobvyklý cizokrajný vzhled. Věděl jsem, že takovou práci z kovu jsem už někde viděl, ale nemohl jsem si vzpomenout kde. „Za tohle by sis mohl koupit slušný statek a ještě by ti zbylo dost, abys ho vybavil i otroky. Jak k němu přišel a proč ho nenosil?“

Hermes se nad tím zamyslel. „Třeba čekal, až získá pověst, která by se k prstenu hodila stejně jako senátorská tunika a toga praetexta. Nula jako on ucházející se o tribunát nebo kvestorát by působila jako kašpar, kdyby nosila takovýhle prsten. Na prétorově ruce by ale vypadal přirozeně.“

„Máš pravdu. Přivádí mě to k myšlence, kdo mu mohl naslibovat vidinu takového postavení.“

„Caesar by mohl,“ řekl Hermes. „Nebo Pompeius. O obou se ví, že do vysokých úřadů a k moci vyzvedli neznámé bezvýznamné muže.“

„To je směšné!“ prohlásil jsem. „Ti dva by nikdy…“

„Jen jsem myslel,“ pokračoval Hermes, „že oni jsou ty typy mužů, kteří takové věci dělají. A existuje víc způsobů, jak ve světě něčeho dosáhnout než jen díky původu a politice. Podívejte se na mě. Celý život jsem byl otrok. Teď jsem občan a nosím jméno význačné rodiny, které zdědí moji potomci. To se stalo, protože jste to vy chtěl. Životy neurozených mužů podléhají význačným mužům a ti jich využívají. Nemusíme se divit, že se to děje. Jen potřebujeme objevit důvod.“

„Dnes jsi výjimečně hloubavý,“ řekl jsem maličko překvapeně.

„No, už vám nenosím věci do lázní, tak za vás klidně můžu trochu přemýšlet.“

Oklepal jsem si drobky z rukou a vypil zbytek vína. „Pojď, podíváme se, jestli najdeme někoho, kdo nám něco prozradí o tom prstenu.“ Vrátili jsme poháry prodejci a přešli ulici.

Toho roku byl představený kolegia jistý Laturnus. Poznal mě v okamžiku, kdy jsem vstoupil. Jeho kancelář vypadala téměř jako obchod: dlouhá místnost, v níž celá horní polovina zdi vedoucí do dvora byla otevřená, aby dovnitř proudilo co nejvíc světla. Kromě židlí byl v celé místnosti jen jeden dlouhý stůl. Na něm stály váhy a řada oficiálních závaží, prubířský kámen a pouzdro, ve kterém byly vzorky čistého zlata a stříbra a všechny slitiny těchto kovů. Bylo zřejmé, že většina obchodů, které se zde odehrávaly, sestávaly z urovnávání sporů týkajících se ryzosti zlata prodávaného v Římě. Existovaly velmi přísné zákony, které prodej upravovaly, a kolegium bylo zodpovědné za čestnost svých členů.

„Senátore! Nebo mám říkat prétore?“ Stiskl mi ruku a zavedl mě k pohodlné židli. „Moc rád vás vidím!“ Byl to tlustý muž s bystrýma očima a hbitýma rukama, obojí bylo pro jeho řemeslo nezbytné. „Předpokládám, že jste přišel probrat zákony na příští rok.“

Moji mysl zaměstnávaly jiné záležitosti, tak jsem nepochopil, co myslí. „Zákony na příští rok?“

Zatvářil se zmateně. „Nu ano. Příští rok budete jistě předsedat soudu. A také budeme mít nové cenzory. Pokud bude Appius Klaudius zvolen cenzorem, a to jistě bude, má v úmyslu zavést nový seznam zákonů proti přepychu. Já i členové mého kolegia cítíme, že tyto zákony nejsou zrovna šťastné.“

„Naprosto s vámi souhlasím,“ přisvědčil jsem. „Ale prétoři nemají nad činy cenzorů žádnou moc. Protože vy zlatníci obchodujete na trhu, vaše případy budou projednávat edilové a ti budou prosazovat všechny výnosy cenzorů.“

„Pochopitelně máte pravdu,“ přitakal a rozčilením třepotal prsty, „ale edilové a prétoři často úzce spolupracují, protože vaše soudní pravomoci se občas překrývají.“

„Jistě,“ souhlasil jsem, „a ujišťuji vás, že na pošetilá obvinění z porušení zákonů proti přepychu budu pohlížet s velkou shovívavostí. Jaksi nevěřím, že hlavní hrozba republiky pochází z toho, kolik prstenů muž nosí, či z váhy zlata, jež má jeho manželka kolem krku. Nehodlám se zabývat žádnými případy kromě těch, jež se týkají závažných zločinů.“

„My všichni budeme velice zavázáni,“ ujistil mě, což znamenalo, že moje slova rozšíří, a já mohl očekávat pěknou slevu na jakýkoli šperk zakoupený u člena kolegia.

„Nicméně nejlépe uděláte,“ poradil jsem mu, „když navážete dobré kontakty s druhým cenzorem. Může zrušit Appiovy zákony.“

„Ach, věřte, že přesně to děláme. Nejpravděpodobněji bude zvolen Kalpurnius Piso, a to je muž, jak to mám vyjádřit, přístupný přesvědčování. Jenže příští rok bude mít na starosti závažné záležitosti a může být plně zaměstnán tím, že se bude snažit ochránit své přátele, které Appius Klaudius plánuje vyloučit ze senátu.“

„Senát velice nutně potřebuje pročistit,“ prohlásil jsem. „Ale nedávno jsem hovořil s Appiem a zdá se, že ho mnohem víc tíží zadluženost senátorské třídy než samotný přepych.“

„Doufejme,“ ozval se Laturnus.

„Dnes jsem, můj příteli, přišel za vámi,“ začal jsem vysvětlovat, „abych se dozvěděl pár informací o tomhle.“ Vytáhl jsem těžký prsten z tuniky a podal mu ho. „Můžete mi o něm něco říct?“

Vzal ho a přistoupil blíž k otevřené stěně, aby měl co nejlepší světlo. „Překrásný kousek. Je velice starý.“

„Jak to víte?“

„Je to etruská práce. Tahle granulace povrchu je zcela unikátní a umění její výroby už je ztraceno dlouhé generace.“

Tím se to vysvětlilo. Takový povrch jsem viděl mnohokrát, třeba na starých bronzových lampách a nádobách. Vždy pocházely z etruských dílen. „Proč už se to nedělá?“

„Nejspíš to umělo jen několik rodin a ty vymřely, aniž by tajemství někomu předaly. Granulace není vrytá do povrchu rydly, jak se takové povrchy dělají dnes. Tehdy nejdřív vyrobili tisíce droboučkých zlatých kuliček, všechny přesně stejné velikosti. I to je dnes už zapomenuté umění. Pak se zdrsnělý kus – v tomto případě prsten – upravil vrstvou nejjemnějšího pojidla.“ Jeho hlas zvážněl, když vysvětloval tajemství svého povolání.

„Potom se ty maličké kuličky kladly na pojidlo, jedna po druhé. Tento úkol byl tak náročný, že prý ho mohly dělat pořádně jen děti. Nikdo starší deseti nebo nejvýše dvanácti let neměl zrak a lehkost doteku, aby to zvládl. Pak bez toho, že by se narušila povrchová úprava, se kus vložil do pece. Musel se vyndat v okamžiku, kdy byla teplota naprosto správná. Kdyby se dílo vytáhlo moc brzy, pojidlo by kuličky neudrželo. Kdyby se čas naopak prodloužil, pojidlo by se oddělilo a vzalo by s sebou granulaci. Existovala stovka fází, při kterých se tak delikátní práce mohla zničit. Je s podivem, že se vůbec nějaké kusy dokončily. Ale když se to provede dokonale, výsledek je jedinečný. Moderní granulační práce provedená rydlem nebo dlátem je ve srovnání s tímhle hrubá a podřadná.“

„Ten kámen vypadá řecky,“ řekl jsem.

„Nejen vypadá, skutečně je. Ale staří Etruskové často včleňovali řeckou práci do své vlastní, stejně jako to děláme my dnes. Nebo to může být nový kámen zasazený do starého etruského prstenu. To byste se musel zeptat znalce drahých kamenů. Můj obor to není.“

Vzal jsem si od něj prsten zpátky. „Mnohokrát děkuji, Laturne. Věřím, že se vaše kolegium a můj budoucí úřad budou těšit těm nejlepším vztahům.“ Zvedl jsem se.

„Jsem rád, že to říkáte. Mohu-li se zeptat, proč vás zajímá původ toho prstenu?“

„Otázka dědictví. Několik dědiců tvrdí, že jsou právoplatní majitelé, víte, jak to chodí.“

„Naneštěstí to znám.“

Když jsme byli znovu na ulici, zkontroloval jsem úhel slunce. Stále zbývala spousta denního světla.

„To bylo zajímavé,“ řekl jsem, „ale nejspíš bezvýznamné. Pojďme zjistit, jestli pro nás nemá nějaké překvapení ten kámen.“

Zašli jsme do nedaleké čtvrti znalců drahých kamenů. Většina lidí, jež se zabývala prací se vzácnými materiály, žila a pracovala v téže malé oblasti blízko východního konce Fora. Jejich krámky byly často na samotném Foru, ale já hledal obchodníka, který byl hodně zcestovalý a nakupoval z různých zdrojů, takového, který se specializoval na safíry.

Trocha vyptávání mě zavedla do obchodu přesně takového muže, v Římě usídleného cizince jménem Gýgés. Navzdory řeckému jménu měl výrazně syrský vzhled, což nebyla ve východních přímořských městech neobvyklá kombinace. Vysvětlil jsem, co chci, a on se podíval na kámen.

„Ten je z Egypta,“ prohlásil bez zaváhání. „Kdysi měl jiný tvar, ale byl seříznut a vyhlazen do roviny, aby byl připraven k rytí. To se s egyptskými kameny dělá často. Mimo Egypt se nikomu egyptské šperky moc nelíbí. Naštěstí měli rádi masivní, nepravidelné kameny, takže je poměrně snadné změnit je pro vybranější vkus.“

„Jak je starý?“ zeptal jsem se. „Myslím tím, kdy byla vyrobena ta rytina? Můžete to říct?“

„Je to poměrně nové. Tohle zpracování vlasů – měl bych říct hadů – bylo poprvé použito Eunostenem z Kárie ne víc jak před padesáti lety. Ale tohle nevyryli v Kárii. Styl odpovídá řeckým městům v jižní Itálii a na Sicílii. Bohužel vám nemohu jmenovat konkrétního brusiče, ale jsem si téměř jistý, že pochází z jedné z dílen v Krotónu.

Krotón je pochopitelně v Bruttiu, ale jeho obyvatelé nejsou Bruttiové, nýbrž Řekové. Krotón byl domovem Pythagora, který se vyznal v trojúhelnících a v hudbě a tvrdil, že lidé by neměli jíst fazole. Asi před pěti sty lety to byl také domov velkého olympijského šampióna jménem Milo. Poslední dobou to místo ničím nevynikalo.

„Tohle nám moc nepomůže,“ řekl Hermes, když jsme odešli.

„Nikdy nevíš, jaká nepatrná informace se ti kdy bude hodit,“ přesvědčoval jsem ho. „Teď něco, co by mělo být vskutku poučné. Pojďme najít někoho, kdo bude umět dešifrovat tyhle dokumenty.“

Řím je plný řeckých učitelů a většina z nich je chudých. Jenže já potřeboval mimořádně nadaného, schopného a hloubavého, ne učitele, který umí nadrilovat urozené školáky alfa-beta-gama nebo naučit mladíky ze senátorských rodin opakovat Demosthenovy proslovy. Ani toho, co se zpaměti naučil celého Homéra. Řekl jsem to Hermovi.

„Takže koho hledáme?“ zeptal se.

„Šifra není nic jiného než rébus. Rébusy rádi řeší matematici. Potřebujeme někoho, kdo je jak řecký učenec, tak matematik.“

„Jsem pro. Jak někoho takového najdeme?“

„Pojďme se zeptat Asklepioda. Zná tady ve městě vzdělanější řeckou komunitu.“

Do Aeskulapova chrámu na Tiberském ostrově jsme měli jen kousek. Na ulicích nebylo moc lidí kvůli contiu svolanému tribunem Maniliem. Kdo nebyl jeho přímý účastník, vydal se alespoň přihlížet.

Nádherný chrám na ostrově ve tvaru lodi bylo místo, kde Asklepiodes odpoledne léčil a vyučoval. Našli jsme ho při provádění brzké večerní oběti a uctivě počkali s hlavami zakrytými, dokud nedokončil prostý, důstojný obřad.

Jen nás uviděl, potěšeně se usmál. „Máte dalšího mrtvého?“

„Tentokrát ne,“ pověděl jsem. Když jsem mu vysvětlil, co potřebuji, údivem potřásl hlavou.

„Tvoje činnosti jsou zdrojem nekonečného úžasu. Ano, myslím, že vím přesně, co potřebuješ. z Alexandrie sem přicestovala Kallistó a pořádá kurz přednášek v sále vedle Pompeiova divadla.“

„Kallistó?“ zeptal jsem se. „To je žena?“

„Rozhodně ano. Ty jsi přece byl v Alexandrii. Jistě víš, že tam vůbec nejsou vzácností ženy učitelky a vědkyně.“

„Ale zřídka jezdí vyučovat do Říma. Myslíš, že má odborné znalosti, jaké potřebuji?“

„Zaujímá to nejpřednější místo mezi odborníky na řečtinu, kteří pracují v Knihovně, a také je matematička archimedovské školy. Neznám v Římě nikoho dalšího, kdo se těší tak skvělé pověsti.“

„Mě ale tlačí čas. Bylo by ode mě příliš nezdvořilé, kdybych ji dnes večer navštívil?“

„Není nic snazšího,“ ujistil mě. „Sám tě k ní zavedu. Není to odsud daleko, jen na druhé straně mostu v Zátibeří. A vůbec to nebude nezdvořilé. Podle alexandrijských zvyků pořádá otevřený salon pro vědecky založené osoby. Dnes večer přijímá hosty.“

„Báječné. Herme, běž říct mojí paní, že dnes přijdu pozdě, aby si nemyslela, že mě někdo přepadl a zavraždil. Řekni, že jsem na poradě s řeckým učencem. Ne abys jí prozradil, že je to alexandrijská žena. Tohle jí musím vysvětlit já sám. Pak za mnou přispěchej do Kallistina domu. Když poběžíš, měl bys to najít dřív, než se úplně setmí.“

Asklepiodes mu vysvětlil cestu a pak jsme chrám opustili. Přešli jsme most do oblasti za řekou. v téhle nové čtvrti žila spousta cizinců, protože jim to připadalo příjemné jak z hlediska ubytování, tak společnosti. Město samo bylo přecpané, drahé a plné Římanů.

Kallistin dům nebyl víc než sto kroků za mostem, což bylo štěstí, když se vzalo v úvahu, jak se připozdívalo. Slunce se už téměř přiblížilo k západnímu horizontu a většina Římanů se vydala za domluvenými večeřemi, pokud se neprotáhlo contio.

Vrátný nebyl otrok připoutaný řetězem k zárubni, jak je zvykem ve význačných římských domech, ale spíš vzdělaný sluha, který v mžiku poznal jak Asklepioda, tak moje senátorské insignie. Hluboce se uklonil.

„Učený lékaři, vznešený senátore, vítejte v Kallistině domě. Moje paní dnes večer hostí malou, nicméně význačnou společnost. Bude velice potěšená, že jste přišli.“ Plul před námi a my ho následovali do pěkného nádvoří, kde byla skupinka asi deseti lidí, jejichž pozornost se upínala k ženě na malé skládací židli.

Zatímco nás sluha ohlašoval, prohlédl jsem si hosty a zjistil, že některé z nich znám. Byl tam básník Katullus a Markus Brutus. Brutus byl pontifex a jako patricij se to odpoledne nemohl účastnit contia. Bylo o něm známo, že plane nadšením pro řeckou filozofii. Zbytek byli muži a ženy z římské literární a filozofické obce, jak Římané, tak Řekové.

Žena vstala, aby nás přivítala. Očekával jsem spíš učenou stařenu, jenže přede mnou stála vysoká, nádherná dáma s krásnými, maličko širšími rysy, tolik oblíbenými u řeckých sochařů. Úplně černé, uprostřed rozdělené vlasy jí padaly na ramena. Roucho měla tak prosté a tak krásné jako dórský sloup. Nejprve se chopila Asklepiodovy ruky.

„Vítejte, učený Asklepiode, studnice lékařských znalostí.“ Pak pohlédla na mě. „Tisíceré díky, že jste do mého domu přivedl slavného Decia Caecilia Metella mladšího.“ Pustila jeho ruku a stiskla mou. „Už dlouho se s vámi toužím seznámit, senátore.“ Její oči byly znepokojivě přímé. A to nezmiňuji, že byly kouzelné.

„Jsem ohromen, že vůbec znáte mé jméno, vznešená paní, a omlouvám se, že přicházím takto neohlášen.“

Usmála se a udělala to tak, jako dělala všechno ostatní: překrásně. „Ach, ale o vašem kratičkém pobytu v Alexandrii se i po téměř jedenácti letech stále hovoří.“

„Ehm, tedy,“ spustil jsem a téměř jsem se červenal, „co je jedno další vzbouření v dlouhé alexandrijské historii?“ A tohle vzbouření bylo z celé záležitosti to nejmenší.

„Kromě toho princezna Kleopatra o vás nedávno hovořila těmi nejnadšenějšími slovy. Říkala, že s vámi na Kypru prožila báječně osvěžující a napínavé dobrodružství.“

„Zdá se, že život kolem mladé Kleopatry je vždy osvěžující,“ pověděl jsem jí. „Umí přitahovat vzrušení.“

„A Iona, velekněžka Afroditina chrámu na Pafu, mi o vás napsala. Že prý jste nejtalentovanější Říman, který kdy na Kypr přijel. Věří, že vás bohové milují.“

Začal jsem cítit rozpaky. „Jsem jen další římský dříč, co se snaží konat svou povinnost a tu a tam se vyhýbat nájemným vrahům,“ ujistil jsem ji.

„Prosím připojte se k mé malé skupince,“ řekla. „Jistě znáte většinu přítomných.“

Přesto je představila, pak jsme se s Asklepiodem posadili, zatímco jejich debata pokračovala. Zdvořilost předpisovala počkat, dokud jejich večerní rozmluva neskončí, a teprve pak ji seznámit s mým problémem.

Katullus mě dloubl do žeber a pronesl polohlasitým šepotem: „Bohy milovaný, jo? Já sázím na Bakcha.“

„Venuší,“ zamumlal jsem k němu. „Pro princezny a kněžky jsem prostě neodolatelný.“ Někteří další se otočili a zamračili se na nás.

Hovořili dlouho o nějakých filozofických otázkách, v kterých jsem se ztrácel, pak o Pindarově poezii, tu jsem alespoň znal. Raději jsem mlčel, než bych upozorňoval na svou nevědomost.

Musím přiznat, jak nesmyslně mi polichotilo, že tahle žena věděla, kdo jsem, hovořila o mně s Kleopatrou a psala si s Ionou. A co bylo nejlepší, ani jednou nezmínila moji vazbu na Caesara. v té době jsem pomalu začínal cítit, že v očích většiny lidí byla svatba s Caesarovou neteří nejvyšší poctou, které jsem dosáhl.

Došla mi bláhovost mých pocitů. Proč bych se měl já, velice zkušený voják a úředník největší republiky světa cítit potěšený uznáním nějaké cizinky? Koneckonců byla to jenom žena. A zatímco my Římané jsme chovali závistivý obdiv, dokonce posvátnou úctu k Řekům starých časů, považovali jsme jejich potomky, naše současníky, za bandu směšných zvrhlíků, politických tupců a rozených otroků. Často nás udivovalo, že Řekové, jež vídáme každý den, by mohli být byť jen vzdáleně příbuzní s Achillem a Agamemnonem, nebo dokonce s pozdějšími, jako byli Perikles, Leonidas a Miltiades.

Je dost možné, že mě unavili a zklamali Římané mé vlastní třídy, prospěchářští politici a chamtiví dobyvatelé, kteří pomalu ničili republiku spolehlivěji, než v co mohli vůbec doufat barbarští nepřátelé.

Ne že bych očekával, že se na naše nesnáze najde nějaký lék v domnělé moudrosti cizinců. Mnoho línějších a hloupějších členů senátní a jezdecké třídy stále dokola objevovalo odpovědi na potíže, jež trápily lidstvo v dobách pradávného „osvícení“ Persie, Babylónie či Egypta. Nikdy vám ale nevysvětlí, jak tato úžasná moudrost selhala při záchraně těchto nyní zcela padlých a zničených civilizací. Přinejmenším si muži jako Brutus a Cicero k obdivu vybrali celkem rozumné Řeky, kteří uměli vytesat přenádherné sochy.

Nakonec začali lidé vstávat a odcházet. Než Kallistó popřála každému dobrou noc, krátce jsem promluvil s Brutem. Byl to muž té nejlepší pověsti, ale na můj vkus přespříliš obřadný a vážný. Nemohl se rozhodnout, kterým směrem plivnout, aniž by neuvažoval, jak by se to mohlo odrazit na cti jeho prastaré rodiny. Pomyslel jsem si, že u někoho tak mladého je to absurdní posedlost. Jeho matka Servilia byla jednou z velkých krásek své generace a Brutus zdědil něco z jejích půvabů, což u ostatních členů jejich příhodně pojmenované rodiny neplatilo.

„Doufám, že rozhodnutí comitia tributa dopadne pro tebe dobře, senátore,“ pronesl Brutus vážně. Slovům „plebejského shromáždění“ dodal maličko pohrdavý přídech, typický pro patricije. Ti vždycky upřednostňovali comitia centuriata, kterému vládla hrstka význačných rodin.

„Myslím si, že jejich rozhodnutí bude poučné,“ pověděl jsem mu. „Jsem z celé té záležitosti naprosto zmatený. Je pravda, že jsem na některé Římany žijící na Kypru byl maličko tvrdý, ale všechno to byli zloději, co plenili zem, a můžu to dokázat. Ale nemám ani zdání, jak byl ten blázen Fulvius zabit.“

„Všichni čestní Římané souhlasí, že tvoje činy na Kypru byly zcela spravedlivé,“ pronesl Brutus uvážlivě. „Kato je v tom se mnou zajedno. Smrt toho Fulvia, ač nešťastná, je bezvýznamná záležitost ve srovnání s velkými nebezpečími, jež se na nás valí. Věděl jsi, že se Řím chystá přepadnout vetřelecká armáda?“

„Vážně?“ prohlásil jsem a pochyboval o jeho zdravém rozumu. „Doufám, že ne Parthové.“

„Téměř si přeji, aby to byli oni. Caesar dal polovině svých legií volno, aby mohly přijít do Říma a účastnit se voleb. Ani ne před třemi hodinami přicválal jezdec a informoval edily, že první kohorty budou vztyčovat stany na Martově poli ráno. Zbytek dorazí během dvou dnů.“

„To je i na Caesara svévolné chování,“ uznal jsem. „Ale pokud vím, je to ústavní. A on je může postrádat. v Galii je teď tuhá zima. Dobyté území dokáže udržet v klidu s pomocnými sbory.“ Pomocné sbory tvořili cizinci, spojenci a najatí žoldáci. Naproti tomu legionáři byli všichni občané, což znamenalo, že všichni mohli volit. A budou volit ty kandidáty, jež podporuje Caesar.

„Řekl bych, že to je pro tebe dobrá zpráva,“ rýpl si Brutus. Já byl jedním z oněch podporovaných kandidátů.

„Nebudu naprostý pokrytec a tvrdit, že nechci jejich hlasy,“ připustil jsem. „Ale jakákoli armáda pochodující na Řím, i ta římská, klidu nepřidá.“

„Těší mě, že to slyším. Blíží se čas, kdy muži, kteří touží zachovat republiku, musí přijmout opatření a učinit přítrž Caesarově aroganci.“

Nechci předstírat, že jsem věštec, a tvrdit, že jsem v jeho slovech viděl předzvěst strašlivých činů, jež posléze nastaly. Ani jsem nepředvídal krvavé březnové idy, když jsem uslyšel Kassia, Kaska, Basilea a ostatní vyjadřovat podobné myšlenky na současný rok i ty budoucí, všechny ty muže, kteří jsou dnes tak nechvalně známí. Zdálo se, že polovina Říma hovoří temně o té druhé polovině, a mnoho význačných postav hbitě a opakovaně přeskakovalo z jedné strany na druhou a mezi nimi ne zrovna bezvýznamní muži, kteří později zosnovali Caesarovu smrt.

Nakonec jsme z večerních hostů zbyli s Asklepiodem sami.

„Kallistó,“ řekl Asklepiodes, „můj přítel senátor Metellus má pozoruhodný problém, jehož řešení vyžaduje kombinaci schopností a nadání. Informoval jsem ho, že mezi všemi učenci pobývajícími v Římě vynikáte mimořádnými schopnostmi a nadáním právě jenom vy.“ Hovořil řecky, což jsem celkem dobře sledoval.

„Velice zajímavé. Udělám vše, abych si zasloužila důvěru, kterou ve mě vkládáte.“ Obrátila se na mě a přešla do latiny. „A jak bych vám vůbec mohla pomoci?“

Vytáhl jsem listiny. „Tyto dokumenty napsal šifrou člověk, jehož činy vyšetřuji. Použitá abeceda je řecká, ačkoli nemohu říci, zda jazyk takto zašifrovaný je řečtina nebo latina.“ Podal jsem jí dopisy a ona si je hned prohlédla u světla lampy s několika knoty.

„Jste si jistý, že je to jeden z těch dvou jazyků? Ptám se kvůli pozoruhodnému opakování písmene delta. Uspořádání, i když se vezme v úvahu obyčejné nahrazení písmen šiframi, neukazuje ani na jeden jazyk.“

To by mohlo znamenat potíže. „Muž, o kterého se jedná, prožil většinu svého života v Baiae, což je v Kampánii. Je možné, že použil oský jazyk. Ale oština má téměř stejnou gramatiku jako latina, i když slovní zásoba a výslovnost jsou jiné.“

Potřásla hlavou. „Pak to nemůže být ono. Víte, komu to bylo adresováno?“

„Nemám nejmenší tušení.“

„Jestli se ukáže, že je to Syřan nebo Egypťan, obávám se, že vám příliš nepomohu.“

„Silně pochybuji, že by autor znal nějaký takový jazyk. Pocházel ze staré latinské rodiny. Jeho sestra žije v Římě už mnoho let. Ta rodina je význačná, ale ne vzdělaností. Odvážil bych se tvrdit, že ve všech jazycích kromě řečtiny a latiny by byl ztracený.“

„To věci zjednoduší. Bylo by možné, abyste ty dopisy tady nechal?“

„U mě nejsou k žádnému užitku a jakýkoli důvod, abych vás mohl znovu navštívit, je vítaný.“

„Vy nepotřebujete žádný důvod, senátore. Prosím klidně se u mě zastavte kdykoli. Na zítra nemám naplánované žádné přednášky. Zjišťuji, že v Římě v době voleb se nedá nic moc dělat. Budu se tomu věnovat dopoledne. Pokud můžete, přijďte zítra odpoledne, třeba učiním nějaký pokrok.“

„Určitě se dostavím,“ ujistil jsem ji.

Venku na mě čekal Hermes. Přivedl s sebou malou skupinku ochránců z mého sousedství, kteří ke mně měli jisté závazky.

„Mám za to, že jsi dámě zcela učaroval,“ prohlásil Asklepiodes poťouchle, když se loučil.

„Kdyby tohle bylo jiné město a kdybych nebyl tak ženatý, jako jsem, moc by se mi líbila,“ prohlásil jsem. „Ale myslím, že i takhle už jsem v dost velkém nebezpečí.“

„Drobné spletitosti života nám brání příliš brzy zestárnout,“ ujistil mě Asklepiodes. „Prosím informuj mě, jak tahle fascinující záležitost pokračuje.“

Domů jsme došli bez nehody a já s mnoha díky rozpustil svou malou stráž. Julie byla vzhůru a čekala na mě.

„Doneslo se mi, že už zase děláš to, co dřív,“ pustila se do mě, když mi svlékla tógu a nařídila otrokům, aby prostřeli pozdní večeři. „Už je to dlouho, co ses vloupával do domů, vykrádal je a utíkal uličkami či přes střechy.“

„Moc posloucháš Herma. To je vždycky chyba.“

„Ten se tváří jako neviňátko. Ale zbytek města bzučí o tom, co jsi prováděl.“

„Aha. No, drby jsou nevěrohodné, jak dobře víš.“ Vzal jsem si kuřecí stehno.

„Pověz mi svoje novinky a já ti povím ty moje. A přestaň se vytáčet.“

Tak jsem začal návštěvou Fulviina domu a setkáním s Kuriem.

„Ten muž má skandální minulost,“ poznamenala, „ale velmi udatnou, a vypadá to, že si teď zvolil tu správnou stranu. Mimochodem, dnes večer se tě zastával na contiu.“

„Řekl, že to udělá. Pověz mi o tom.“

„Až mi prozradíš, co jsi ještě za celý den dělal. Dej si trochu polévky. Uchrání tě před nastuzením, když v takovéhle zimě lítáš jen tak.“

Poslušně jsem upíjel šálek léku na nastuzení od její babičky. Byl to kuřecí vývar ochucený omáčkou garum a octem. Vlastně to ani nebylo tak hrozné. Pověděl jsem jí o návštěvě v kolegiu zlatníků a u znalce drahých kamenů.

„To byla ztráta času,“ poznamenala.

„To nikdy nevíš. Pak jsem se pochopitelně vydal nechat ty zašifrované dopisy prozkoumat odborníkem.“

„Kterým?“ chtěla vědět.

„Nu, nejdřív jsem zašel za Asklepiodem a ten doporučil Kallistó.“

Julie chvilku mlčela. „Kallistó?“ z jejích úst to jméno znělo zlověstně.

„Ano, je z Alexandrie, skvělá v…“

„Vím, kdo to je. Prý je moc pěkná.“

„No, to bych neřekl. Na můj vkus má trošku dlouhý nos. A vůbec, nešel jsem za ní kvůli tomu, jak vypadá, ale proto, že je odbornicí na řečtinu a matematiku.“

„Tys šel v noci do domu cizí ženy bez pozvání?“ Stahovaly se temné mraky.

„Je to takový otevřený salon, který pořádá pro intelektuály.“ Zoufale jsem se snažil vymyslet něco, abych utlumil její podezření, která byla až příliš oprávněná. „Moje drahá,“ řekl jsem nakonec, „byl tam Markus Brutus.“

Zdálo se, že mraky ustupují. „Brutus. Nu, pak to byla rozhodně počestná společnost.“

„Až k uzoufání nudná. Mimochodem, zdá se, že Brutus chová k Caesarovi jistou zášť.“ Citoval jsem, co řekl. Nic tak účinně neodvedlo Juliinu pozornost jako urážka jejího zbožňovaného strýce. Ale zdálo se, jako by ji to nezajímalo.

„Brutus pošetile zastává nějaké zastaralé názory. Caesar se v něm vidí. Ale on se nakonec vzpamatuje. Teď mi prozraď, co o těch dopisech říkala Kallistó.“ Tak jsem jí všechno pověděl. „Zítra za ní zajdu a uvidím, co se jí podařilo zjistit.“

„Pokud budeš ve vazbě, pak k ní těžko zajdeš.“

„Co?“ Málem jsem se zadusil vínem, lehkým falernským, pokud si vzpomínám.

„Hlasování v contiu bylo těsné, ale budeš souzen pro vraždu Marka Fulvia.“

„To je směšné! Neexistují žádné důkazy!“

K mému překvapení se naklonila a něžně mě políbila. „Decie, myslím, že tě nejvíc miluju, když se chováš jako naivní blázen. Jistě chápeš, že jsi jediný člověk v Římě, který se zajímá o záležitosti, jako jsou důkazy. Soudy nejsou o důkazech. Nejsou ani o vině či nevině. Jsou o přátelích a nepřátelích. Máš víc přátel než nepřátel?“

„V to rozhodně doufám.“

„Pak budeš nejspíš shledán nevinným. Ale taky můžeš zjistit, že máš nepřátele, o kterých jsi vůbec nevěděl.“

„Už jsem jednoho objevil: Marka Fulvia, ačkoli se už nepočítá mezi živé. A všechny, kteří stojí za ním.“ Napadla mě další věc. Pověděl jsem jí, že přijíždějí Caesarovi veteráni.

Zatleskala rukama jako dítě. „Báječné! Všichni tě znají. Na jejich podporu se můžeme spolehnout.“ Pak se zakabonila. „Jenže muže, kteří strávili léta v Galii, nevyberou do poroty.“

„Jakou podobu bude mít proces?“

„Budeš souzen před concilium plebis, porotu bude tvořit tři sta equites.“ v té době byly pravidlem velice početné poroty. Mělo se za to, že podplatit tolik lidí je obtížné.

„Kdy?“

„Ode dneška za tři dny.“

„Cože? Toho prevíta jsme našli mrtvého teprve dneska ráno! Je zvykem dát obviněnému muži deset dní, aby si připravil obhajobu.“

„Chceš být prétor, nebo ne? Nemůžou volby pozdržet déle. Ať budeš odsouzený, nebo zproštěný viny, volby začnou za čtyři dny.“

Tak to bylo. s tím nešlo nic dělat. „Jaká byla nálada davu? Máš nějaké zprávy od svých zdrojů?“

„Je to jen vedlejší atrakce všeobecného divadla voleb. U plebejů jsi oblíbený a Fulvia nikdo neznal, takže tam nebyl žádný zástup volající po tvojí krvi. Pár dobrých lidí se za tebe postavilo a ti, kteří požadovali proces, se odvolávali na zášť k aristokratům.“

„To se dalo očekávat,“ poznamenal jsem a dolil si pohár. A co tribun Manilius? Burcoval dav?“

„Z toho, co jsem slyšela, si vedl dobře, umlčel každého, kdo mluvil moc dlouho, a rychle zarazil ty, co na sebe pokřikovali.“

„Zajímalo by mě, na čí je straně,“ dumal jsem.

„To je jednoduché,“ odpověděla. „Dokud si nebudeš jistý, považuj ho za svého nepřítele.“

Kapitola 6

Do rozednění se neobjevili žádní liktoři, aby mě zatkli, tak jsem měl za to, že se můžu vydat kamkoli, což jsem taky udělal.

Ráno poskytlo občanům nové rozptýlení, na Martovo pole totiž přijížděli Caesarovi muži. Na chvíli na mě zapomněli, protože se všichni vyhrnuli severozápadními branami na staré armádní cvičiště, aby přivítali hrdiny z Galie. Muži byli v plné zbroji, proto nemohli vstoupit do města, ale volby se konaly právě na Martově poli, takže ani nemuseli.

Za poslední generaci se pole hodně zastavělo, vyrostly domy a obchody kolem Flaminiova cirku a komplexu Pompeiova divadla, což byla vlastně vesnice sama o sobě, ale stále bylo hodně prostoru vyhrazeno vojenskému cvičení. Než jsem tam dorazil, dvě kohorty už měly vztyčené stany a přicházeli další vojáci jako nekonečný proud valící se po via Flaminia.

Byli to veteráni a taky tak vypadali. Paže měli špinavé, obaly štítů poznamenané nepřízní počasí, pera a chocholy na helmách zplihlé. Jejich pláště hrály snad všemi odstíny rudé, od jasně červené až po zrzavě hnědou. Ale boty a meče měli bez poskvrnky, a jestli jejich vybavení nebylo úplně vhodné na přehlídku, pak naprosto vyhovovalo pro bitvu. Působili velice zdatně a nebezpečně.

Vyšel jsem branou Fontinalis spolu s hloučkem kolegů senátorů, ke kterým jsem se připojil na Foru.

„Jupitere, ochraňuj nás!“ prohlásil jeden, když jsme je uviděli. „Jsem opravdu šťastný, že je Caesar stále na sever od Rubikonu!“

Z nějakého důvodu jsme se nikdy nebáli římské armády, pokud byl její generál někde jinde. Caesarovo impérium končilo u Rubikonu. Kdyby ho přešel, stal by se jen pouhým občanem. Nebo jsme si to alespoň mysleli.

Toho rána vyrůstal na Martově poli hodně velký trh, protože potulní prodejci a podvodníci zaútočili na tu spoustu vojáků, kteří pochodovali celou cestu z Galie se mzdou ve svých váčcích.

Muži byli z celé Itálie a Sicílie, ze špice Kalábrie až k nejsevernějšímu okraji Umbrie. Byli to muži vesnic a venkova, ale i z měst, jež rodila římské občany už staletí, či z těch, jejichž otcové si ještě pamatují, jak válčili s Římem. Většina z nich ale Řím nejspíš nikdy neviděla.

Poslední dobou to začínalo být stále běžnější. Za Hannibalových časů dokázali konzulové písknutím svolat deset legií během jednodenního pochodu z města, tak hustě bylo Latium obydlené vzkvétajícími rolnickými rodinami. Teď musíme prohledávat celý poloostrov, abychom postavili stejný počet legií, a kromě důstojníků slouží jen málo skutečných Římanů. Snad měl Caesar pravdu a jednoho dne budeme muset verbovat Galy. Tedy pokud je dřív všechny nezabije.

Pátral jsem po známých tvářích, ale v tak obrovské armádě jsem znal v podstatě jen hrstku mužů. Většinu svého času v Galii jsem strávil velením pomocnému sboru auxilia nebo jsem pracoval v Caesarově hlavním štábu. První příchozí patřili k legiím, které v Galii ani nebyly, když jsem tam naposledy sloužil. Původně celkem skromné tažení na podporu našich spojenců a zahnání Germánů zpátky za Rýn se změnilo na velkou dobyvačnou válku, jež se rozšířila, aby dosáhla až na neznámý ostrov Británii.

Navzdory jejich vítězstvím nebyly k vidění žádné vavřínové věnce, trofeje ani jiné vítězné insignie. I na Caesara by to bylo příliš arogantní a jistě vydal svým mužům přísné rozkazy, aby nic tak troufalého nevystavovali na odiv. Senát si stále žárlivě střežil právo udělit či odepřít triumf a Caesar ještě nebyl připravený zcela se se senátem rozejít. Tedy zatím ne.

Hned jak muži postavili tábor, vytvořili ze svých kopí trojnožky, opřeli o ně štíty, helmy pověsili na špičky kopí a zbroj i meče uložili do stanů. Když se procházeli davem, ponechali si jako znak svého postavení pouze vojenské opasky a boty. Při téhle ukázce dobré vůle si i ti nejzarytější proticaesarovci s úlevou vydechli a připojili se k všeobecnému veselí. Takto odzbrojení směli vojáci vstoupit do města.

Tihle vojáci, podobně jako vojáci ve všech dobách a na všech místech, předváděli svá vyznamenání, suvenýry a kořist. Kroucené náhrdelníky – propletené prstence galských válečníků – byly k vidění všude, od prostých bronzových kousků, jež nosili níže postavení Galové, až k překrásně zpracovaným zlatým či stříbrným, které se sejmuly z krků náčelníků často jednoduchou operací – useknutím hlavy. Během několika dnů snad každý chlapec v Římě nosil kolem svého hubeného krku velký bronzový prstenec.

Jiní ukazovali nádherné štíty z bronzu zdobené smaltem a dlouhé úzké meče, které očím přivyklým na krátký široký gladius připadaly exotické. Galové mají vášnivě rádi šperky a tihle muži jich přivezli do Říma neskutečné množství, stejně jako míle extravagantně obarvených látek zpracovaných v ohromujících vzorech s proužky a kostičkami. Řím měl brzy ty nejbarevnější, nejzářivější děvky na světě.

Bezpochyby to vypadalo stejně, když se Řekové vrátili z Troje.

„Velmi chytré,“ poznamenal Scribonius Libo, další kandidát na prétora a Pompeiův přítel. „A pro Caesara typické; jediným činem dosáhne několika věcí. Za prvé, všichni tihle muži převáží hlasování ve prospěch jeho kandidátů. Za druhé, všem to připomene, jak mocným se stal. Za třetí, je to náborové tažení. Tihle muži hlásají: ,Podívejte, jak může voják zbohatnout, když slouží Caesarovi.‘“

„Caesar využívá své zdroje efektivně,“ souhlasil jsem, „ale je to zcela legální.“

„Nemělo by být,“ zavrčel Scribonius. „Potřebujeme zákon, který udrží legie na hranicích tak dlouho, dokud budou ve zbrani.“

Tenkrát se o téhle záležitosti vedla spousta řečí. Náš dosavadní systém budování legií pro každou novou válku a jejich rozpouštění při návratu byl strašlivě zastaralý. Stále jsme je takhle stavěli pro rozsáhlé války, jako byla ta Caesarova, či pro neplánovaná tažení, jako bylo to Krassovo proti Parthům, ale následné usazování veteránů z vítězných válek se ukázalo jako trvalý bolehlav. Obvykle neměli žádnou půdu, kam by se mohli vrátit, protože většinu Itálie skoupili majitelé plantáží. Ti nestáli o to, aby se rozdělila mezi veterány, protože ji získali velice levně. Spousta největších vlastníků půdy byli senátoři, což byla další skutečnost, díky které si v těch letech má vlastní třída pod sebou čile podřezávala větev.

Legionáři se zřídka živili jinak než zemědělstvím nebo bojem. Protože půda byla vzácná, snažili se, seč mohli, aby zůstali ve zbrani co nejdéle. z některých legií se staly trvalé instituce, předávaly se od jednoho prokonzula k druhému a zůstávaly pod svými zástavami dvacet i více let. Jiné, rozpuštěné, zůstávaly pospolu a s připravenými zbraněmi čekaly na další povolání k orlům.

Nějak se nám podařilo vytvořit třídu profesionálních vojáků. Pro stabilitu republiky představovali trvalé nebezpečí a Scribonius nebyl sám, kdo je chtěl zcela vážně vypudit z Itálie a umístit do stálých pevností podél našich hranic. Tenhle záměr byl opodstatněný, ale zatím neměl nikdo odvahu nebo moc takový plán provést. Pompeius by to mohl udělat, ale jeho moc byla úzce svázaná se starým systémem. Jeho demobilizovaní veteráni byli jeho klienti a jeho mocenská základna. Kdykoli je mohl povolat zpátky do zbraně a všichni to věděli.

To, co nikdo nezmínil, byl největší zdroj bohatství pro Caesarovy řádící legie: otroci. Po větších bitvách, kdy byl zajat velký počet vězňů, dal Caesar občas každému muži vězně jako otroka, aby ho prodal, nebo si ho ponechal, zkrátka jak chtěl. Pochopitelně muži, kteří byli stále ve zbrani a na pochodu, měli pro otroky jen malé využití a žádný vhodný způsob, jak je poslat domů, tak je obvykle hned prodali obchodníkům s otroky, kteří odjakživa sledují legie jako supi vznášející se nad bitevním polem.

Musím dodat, že tihle vězni nebyli zajatí válečníci. Ti byli považováni za příliš nebezpečné pro práci na poli či v domácnosti, takže byli většinou zabiti na místě, pokud se dřív nezbavili života sami, aby se vyhnuli potupě. Ti, kteří přežili, a Caesar je vybral k boji na svých triumfálních hrách, byli posláni do Itálie v řetězech pod přísnou stráží. Člověk je nemusel moc litovat. Někteří z nich skutečně boj přežili a získali tak svobodu. Galští bojovníci neměli v žádném případě námitky vůči smrti v zápase. Oni se děsili práce. Pro muže jejich postavení byla obyčejná práce nevýslovně potupná a ponižující.

Zajatci byli většinou ženy a děti kmene nebo lidé, kteří už byli otroky, a ti posledně jmenovaní byli nejpočetnější. Na rozdíl od Germánů, mezi kterými byli všichni svobodní muži válečníci, galští válečníci patřili jen k aristokracii. Většina obyvatel byli Galové narození do otroctví nebo do jistého druhu degradovaného vazalství, které nebylo o moc lepší.

Výsledek toho všeho byl, že Itálii opět zaplavovalo moře levných otroků s následnými dopady na ekonomiku i na společnost vůbec. Svobodně narození Italové si obtížněji vydělávali na živobytí a další rolníci přicházeli o práci. Po velké válce to bývalo pravidlem. Člověk by si řekl, že se poučíme, ale nikdy se tak nestalo.

Objevil se Kato. Vlekl se bos a procházel mezi řadami stanů sem a tam jako nový velitel na první inspekci. Připojil se k nám na místě, odkud jsme sledovali vyrůstající trh před Pompeiovým portikem, kousek severně od jeho divadla. Pro jednou se Katonův ošklivý obličej nešklebil.

„To jsou skuteční římští vojáci,“ vyjádřil se pochvalně. „Tihle muži by se mohli postavit Hannibalovým.“

„Tohle vyslovit tě hodně zabolí, viď, Katone?“ prohlásil Scribonius Libo.

„Časy upadají,“ prohlásil Kato, „ale s italskými muži není nic v nepořádku. Nesouhlasím s Caesarem a nikdy jsem se tím netajil. Je to muž s příliš velkými ambicemi a příliš malým respektem k senátu. Ale ví, jak využít armádu. Taky ví, jak vytrénovat a vycvičit vojáky. Nerozmazluje je, nelichotí jim a nepodplácí je jako Pompeius.“

„Uvidíš,“ poznamenal jsem, „že se budou chovat dokonale. Pompeiovi veteráni tu přece při volbách dupali plně ozbrojení a zlověstně se mračili.“

„Caesar zkrátka ví, jak zabodovat taktněji,“ prohlásil Scribonius Libo.

„Decie Caecilie, můžu s tebou promluvit?“ řekl Kato a položil mi ruku na rameno způsobem, který naznačoval, že by si rád pohovořil v soukromí.

„Jistě.“

Vyšli jsme schody portika a vydali se do stínu sloupoví. Jeho zadní zeď zdobily nádherné fresky. Pompeius projevil nečekaný vkus a vybral mytologické náměty místo toho, aby oslavoval svá vlastní vítězství.

„Včera jsem se účastnil contia,“ začal Kato. „Myslím, že bys měl zpochybnit jeho ústavnost. Za prvé, bylo velmi neformální. Nebyly vykonány žádné oběti, žádné věštění, takže jeho rozhodnutí nemohou mít závaznou moc zákona.“

„Podle tradice,“ řekl jsem, „se contio pořádá, aby se prodiskutovaly sporné záležitosti a rozhodlo se, zda je nutné zasedání sněmu comitia. Oběti a věštění nejsou nutné.“

„Přesně. Přesto Manilius jednal, jako kdyby měl na contiu moc svolat zasedání soudu, když je přitom nutné hlasování celého sněmu comitia. Tedy byl velice obratný. Jednal jako nejdůležitější úředník od dob Fabia Kunktatora, ale jeho taktika byla radikální! Tak především, comitia tributa nemá žádné právo soudit hrdelní případy.“

„Ale je to opravdu hrdelní případ?“ zeptal jsem se. „Je to jen obyčejná vražda. Není to vlastizrada, takže se nejedná o žádnou svatokrádež. Nebyl zabit jedem ani magií. Byl zkrátka obyčejně ubodán, i když to bylo provedeno s neobvyklou horlivostí. Není to totéž, jako bych byl obviněn ze skutečně závažného zločinu, jako je žhářství nebo vlastizrada.“

„Nesmysl! Oběť, i když byla neznámá, byl muž z dobré rodiny. I ty pocházíš z dobré rodiny a těšíš se skvělé pověsti. Pokud nebudeš souzen před jedním ze stálých soudů, měl bys požadovat soud před celou comitia centuriata, kde budou zastoupeny všechny třídy a kde nebudou všechno ovládat tribunové.“

„Na to není kdy, jestli mám kandidovat ve volbách. Budu-li hrát o čas, Maniliova a Fulviova frakce to využije jako základ pro obžalobu a pokusí se mi zabránit převzít úřad.“ Sloužící úředník nemohl být pohnán před soud, ale pokud by samotné volby byly prohlášeny za neplatné, mohli mu tím zabránit nastoupit do funkce.

„Tak co budeš dělat? Za tak krátkou dobu se ti nepodaří dát dohromady dobrou obhajobu a oni měli spoustu času připravit si svoje intriky, ať už jsou jakékoli.“

„Že jsem nevinný, hodlám prokázat dřív, než dojde k soudnímu procesu.“

Zatvářil se skepticky. Podobně jako Julie měl Kato pramalou důvěru v koncept pouhé nevinnosti.

Cizince často mátl náš starý republikánský systém s jeho změtí lidových shromáždění, soudů, úředníků s konkurujícími soudními pravomocemi, politických frakcí a soupeřících clientel, ale nám to dávalo dokonalý smysl. Tedy téměř dokonalý. Jako v tomto případě se často vedly pře o to, kdo má právo něco udělat.

Během generací bojovaly různé třídy o politickou moc; nejprve patricijové proti plebejům, pak nobiles a senátoři proti equites a nižšímu plebsu; takže teď byly třídy beznadějně propletené. Já byl skvělý příklad: plebejec rodem, nobiles dědictvím, protože mezi mými předky bylo mnoho konzulů, eques majetkovými předpoklady a senátor zvolením. Nebyl jsem patricij, ale tou dobou už byly patricijské rodiny téměř vymřelé, a jediná výsada, která jim zbývala, byly určité kněžské funkce, což mi skvěle vyhovovalo. Jen blázen chtěl být flamen dialis nebo rex sacrorum.

Většina cizinců se domnívala, že chod věcí řídí senát. Přestože byl plný vlivných mužů, jeho vlastní moc se omezovala téměř výhradně na zahraniční záležitosti. Cicero se dostal do ohromných potíží, když odsoudil katilinovské spiklence v senátu a popravil je, aniž měli možnost se odvolat. Ač je Kato odjakživa nesmírně konzervativní a tehdy zcela schvaloval jeho kroky, přesto byl Cicero rozhodnutím comitia tributa poslán do vyhnanství, ale pak povolán zpět hlasováním comitia centuriata.

SPQR, naše prastaré občanské insignie, znamenaly „senát a lid římský“, a mysleli jsme to vážně.

Teď je pochopitelně všechno jinak. Většina starých sborů a institucí zůstává, ale všechny dělají jen to, co jim přikáže První občan. Kdysi jsme ničili jeden druhého velice důkladně, není proto divu, že jsme pro své nepřátele představovali takovou hrozbu. Bojím se, že Řím před sebou nemá žádnou velkou budoucnost, když je – až na své jméno – monarchií.

Ale takové myšlenky mě v té době netrápily. Tohle obvinění z vraždy bylo jen dalším povyražením ve všeobecném volebním rozruchu. Bylo to nepříjemné, ale cokoli se zdálo lepší než být v Galii.

„Katone, vzpomínáš si na dav, který mě včera na schodech baziliky veřejně obvinil? Byli na contiu?“

„Byli tam. Stále tě obviňovali.“

„Nezmínili náhodou, že mě přistihli ve Fulviově domě, jak se hrabu v jeho věcech?“

„O tom neřekli ani slovo. No, ale jdou nějaké řeči, že tebe a tvého Herma viděli, jak skáčete z balkonu a utíkáte, jako by vás honily Furie, ale to slýchám tak často, že jsem tomu nevěnoval pozornost. Co jsi měl za lubem?“

„Sbíral jsem důkazy. Dveře nebyly zamčené a nebyl tam nikdo, kdo by mi zakázal vstoupit, takže se nejednalo o vloupání. Mě zajímá spíš fakt, že o tom neřekli ani slovo.“

„To vážně vypadá podivně. Co jsi našel?“

„Nic, co by se mi rovnou hodilo. Ale na nuzáka si v domě, který vlastní Gaius Klaudius Marcellus, žil neobvykle dobře.“

„To znamená politickou laskavost,“ řekl. „Ale jakou? Je to zapřisáhlý anticaesarovec, ale stejně jako tebe ho k Caesarovi pojí manželský svazek.“

„Vážně? To jsem netušil.“

„Ano, jeho manželka je Octavia. Je to vnučka Caesarovy sestry.“

„Praneteř? To není zrovna velké pouto.“

„V tomhle případě by Caesar mohl prokázat velkou přízeň jejímu bratrovi, mladému Gaiu Octaviovi. Jestli brzy nezplodí dědice, možná toho kluka adoptuje. Před několika měsíci přednesl ten mladík pohřební chvalořeč za svou babičku Julii. Na někoho tak nezralého si vedl výtečně.“

„V životě jsem o něm neslyšel,“ řekl jsem. A to platilo pro většinu z nás. Pro náš duševní klid bylo jen dobře, že jsme nevěděli, co budoucnost chystá pro tohohle spratka, kterému v té době bylo asi dvanáct let.

„Před několika lety, když Caesar a Pompeius urovnali jednu ze svých rozepří, Caesar chtěl, aby se Octavia rozvedla s Marcellem a vzala si Pompeia. Caesar by byl zapudil Kalpurnii a oženil se s Pompeiovou dcerou. Ale nějak to nevyšlo.“

„To jistě způsobilo nejednu napjatou domácí večeři v Caesarově domě,“ poznamenal jsem.

„Proč?“ Kato byl upřímně zaražený náznakem, že by tyto ženy snad mohly odmítnout příkaz rozvést se a vdát z něčího politického rozmaru. Pompeiova dcera byla ženou Fausta Sully a měla s ním dvě děti. Nakonec si Pompeius dokonce vzal dceru Metella Scipiona. Byla vdovou po Publiu Krassovi, který zemřel se svým otcem u Karrh. Naše politické sňatky byly stejně komplikované jako naše volební politika.

„Zdá se, že Klaudius Marcellus bude příští rok jedním z konzulů,“ řekl jsem. „Co asi udělá?“

„Teď, když tu jsou Caesarovi vojáci, jeho kolegou se stane Lucius Aemilius Lepidus Paullus. Viděl jsi obrovské renovace Aemiliovy baziliky?“

„To se jen těžko přehlédne.“

„Nu, Lucius povede obřad při novém posvěcení baziliky. Bude na ní vytesáno jeho jméno jako obnovitele, ale na práci padnou Caesarovy peníze.“

Stavba nebo renovace památníků byla nesmírně významná pro prestiž každého muže. Rodiny tradičně dbaly o udržování památníků svých předků, čehož dokladem byla nová střecha na porticus Metelli. Tím, že Lucius Aemilius opravil starou baziliku, oslavil nejen sebe, ale ukázal, že zachovává úctu ke svým předkům.

Napadlo mě ještě něco. Podobně jako spousta starších římských staveb i Aemiliova bazilika měla víc než jedno jméno. Lidé jí občas říkali Fulviova bazilika.

Bylo sotva poledne, když jsem přišel do Kallistina domu. Měl jsem v úmyslu zastavit se později, ale jelikož mě mohli kdykoli zatknout, připadalo mi rozumné návštěvu uspíšit. Jako obvykle byl se mnou Hermes a dlouhá cesta do Zátibeří nás provedla téměř pustým městem, protože všichni lidé se shromáždili na Martově poli, aby viděli vojáky z Galie. Jako většina Caesarových sebeoslavujících plánů se i tenhle ukázal jako senzační úspěch.

Majordomus mě u dveří pozdravil a zavedl do peristylu se zahradou. Odtamtud jsem slyšel ženské hlasy. Jeden z nich něco řekl, druhý se zasmál. Obyčejně shledávám takové zvuky potěšující, téměř uklidňující. Ale jeden z těch hlasů mi zněl znepokojivě povědomě.

U stolu vedle překrásného bazénku seděly dvě ženy. Jedna z nich byla pochopitelně Kallistó. Ta druhá Julie.

„Tedy senátore!“ zvolala Kallistó. „Nečekala jsem vás tak brzy. Je báječné, že jste vy i vaše půvabná manželka najednou mými hosty!“

„To je vskutku nečekané potěšení,“ řekl jsem. „Julie, překvapuje mě, že jsi nechtěla vidět všechny ty svalnaté, upocené legionáře.“

„Eh, vojáci skýtají tak běžnou podívanou, dokonce i ti mého strýčka. Ale nemohla jsem promeškat příležitost setkat se s nejvzdělanější dámou v Římě. Právě jsme uprostřed úžasné debaty o práci Archimeda.“

„O tom ani na okamžik nepochybuji.“ Během svého pobytu v Alexandrii mě Julie vláčela s sebou, abych viděl každičkého otravného filozofa a učence v celém tom převzdělaném městě. Pro učení plála nadšením, které se mně zcela vyhýbalo.

„Jakmile jsem začala studovat vaše dokumenty, senátore,“ řekla Kallistó, „natolik mě to pohltilo, že jsem úplně zapomněla na čas. Nakonec mě moji sloužící, unavení doplňováním lamp, donutili jít do postele. Ale vstala jsem za úsvitu a znovu se pustila do práce.“

„Rozhodně jsem nečekal takový zápal a nemohu vám přiměřeně poděkovat,“ prohlásil jsem. „Takže je máte přeložené?“

„Bohužel ne. Ale skvěle jsem začala. A učinila jsem nesmírně zajímavý objev!“

„Jak to?“ zeptal jsem se a snažil se skrýt své zklamání. v tak rychlý úspěch zkrátka nešlo ani zdaleka doufat.

Vzala listy z malé skřínky na stole. „Vzpomínáte si, že mě zarazilo opakování písmene delta?“

„Samozřejmě že ano.“

„Nu, když jsem šla včera večer konečně spát, byla jsem zoufalá. Ale ve spánku mě určitě navštívil bůh, protože když jsem se ráno vzbudila, věděla jsem, co to písmeno znamená. Je to něco zcela nebývalého.“ Tvářila se téměř ďábelsky nadšeně.

„A co to tedy je?“ zeptal jsem se jí.

„Vůbec nic!“

Byl jsem jako omráčený. „Asi nerozu…“

„Nech si to vysvětlit, drahý,“ řekla Julie. „Už jsme o tom trochu hovořily a já toužím slyšet víc.“

Posadil jsem se a sluha mi donesl pohár. „Prosím spusťte,“ naléhal jsem.

„Vím, že to zní nesmyslně, ale ta delta prostě neznamená vůbec nic, a právě to je na tom tak vzrušující. Víte, všimla jsem si, že se delta opakuje po řadě jiných písmen, tří až osmi či podobně, a že se nikde nezdvojuje. Když jsem se dnes ráno probudila, uvědomila jsem si, že ten, kdo ty dokumenty zašifroval, měl v úmyslu zjednodušit rozluštění oddělením slov deltou podobně, jako někteří lidé vynechávají při psaní mezi jednotlivými slovy malý prostor.“

„Aha,“ přikývl jsem. „To mi připadá celkem jednoduché.“

„Je to pouze zdánlivě jednoduché. Ale význam je ohromující. Jedná se o použití symbolu, který neznamená vůbec nic! Myslím, že je to zcela bezprecedentní. Existuje podobor filozofie zabývající se významem symbolů. Hodlám napsat některým svým známým filozofům, abych s nimi probrala podstatu celé záležitosti. Myslím, že by to mohlo mít dalekosáhlé užití i v matematice.“

„Řekl bych, že by to bylo možné,“ přitakal jsem a snažil se, aby to znělo moudře. Neměl jsem nejmenší ponětí, o čem to ta žena blábolí. Dodnes to netuším. Symbol pro nic? Bylo to stejně směšné jako Zenonovy aporie.

Ozvala se Julie. „Kallistó si myslí, že snad právě na tomhle pojmu pracoval Archimedes, když ho ten příšerný voják zabil.“

„Nu,“ řekl jsem, „takové věci se ve válkách stávají. Neměl na toho muže mluvit hrubě. Kallistó, dokázala jste s těmi dopisy pokročit ještě dál?“

„Jsem si téměř jistá, že jazykem je běžná latina. Napovídá tomu délka a uspořádání slov. Ale ještě jsem neobjevila klíč, podle kterého se nahrazují písmena. Myslela jsem si, že to bude prosté, ale teď jsem si jistá, že ne. Mysl natolik bystrá, aby vymyslela ten symbol delta, nejspíš přišla s něčím složitějším.“

„To je možné,“ přisvědčil jsem, „ale třeba ho přeceňujete. Možná připadl na deltu jako na šikovný způsob, jak oddělit slova, aniž by příliš uvažoval o hlubších významech.“ Ať už byly proboha jakékoli, pomyslel jsem si.

„Můžete mít pravdu,“ přitakala pochybovačně. „Neviděl jste náhodou tam, kde jste našel tyhle dokumenty, nějaké knihy, básně nebo další písemnosti?“

„Proč?“

„Věřím, že tahle šifra užívá záměnu jednoho písmene za druhé – v tomto případě každé řecké písmeno představuje písmeno v latinské abecedě – ale abych ho mohla rozluštit, musím mít klíč.“

„Klíč?“ ozval jsem se. „Co máte na mysli?“

„Mohly by to být písemné instrukce, ale spíš použili dobře známou knihu jako například básně Homéra, Pindara nebo něco podobného. Když má člověk příslušnou knihu a zná systém, jakým se písmena nahrazují, rozšifrování se stane jednoduchou, byť únavnou záležitostí.“

Moc jsem jí nerozuměl, ale věřil jsem, že ví, o čem mluví.

„Teď když o tom přemýšlím, v přihrádce vedle stolu byly nějaké svitky. A jeden ležel na něm.“ Pátral jsem v paměti po podrobnostech toho podnětného odpoledne. „Svitek na stole byl částečně rozvinutý a vypadal, že právě ten hodně čte. Víte, jak to je s oblíbenou knihou, papyrus byl jako látka a okraje se roztřepily. Ale nebylo to žádné slavné dílo jako třeba Iliada.“

„Není nutné, aby to bylo slavné dílo,“ řekla Kallistó. „Pouze to, že každý pisatel má kopii a kopie musí být totožné – žádné chyby písařů a ideálně by měl každý řádek každého sloupce začínat přesně týmž slovem. Nahrazování písmen občas vyžaduje odpočítání od prvního písmene v konkrétním řádku.“

Zase jsem se ztratil. „Pak by ty knihy nejspíš musely pocházet od stejného písaře.“

„To by bylo nejlepší. Jaká to byla kniha?“

„Byly to texty soudních projevů. Jedná se o běžnou pomůcku pro školy rétoriky, které se specializují na výuku právníků. Používají slavné právní projevy nebo občas projevy vhodné pro hypotetické případy, aby předvedly, jak vystavět logické argumenty pro nebo proti konkrétním výrokům. Zdálo se, že tenhle je v otázkách práva přímo ukázkou právnického hnidopišství, jež zaručuje odborníkům na obhajoby stálou poptávku.“

„Právo není moje specializace,“ prohlásila. „Existuje pro tyhle věci standardní text?“

„Ne, ale já náhodou vím, kdo učil toho dotyčného muže: Aulus Sulpicius Galba, nynější duumvir v Baiae.“

„A napsal tenhle muž takový text?“ zeptala se Kallistó. „Pro šifrování se může použít téměř každá kniha a dávalo by smysl, že člověk využije práci, kterou zná nejlépe.“

„Téměř jistě, protože je to učitel práva. Nejspíš bych někde našel kopii. Možná bych dokonce dokázal získat originál, který jsem včera viděl.“

„Decie,“ hrozivě se ozvala Julie, „nic takového neuděláš. Na lupiče už jsi moc starý. Pošli Herma, aby ho ukradl.“

Kallistó se dívala z jednoho na druhého, jako kdybychom byli exempláře nějakých exotických zvířat, které studovala. Julie zachytila její pohled. „To je naprosto v pořádku,“ ujistila ženu. „Ten muž je mrtvý.“

„Pochopitelně to nemusí být klíč,“ prohlásila Kallistó, „ale vypadá jako vhodný kandidát. A já téměř nedoufám, že bez něj bych to rychle rozluštila.“

„Pak ho pro vás seženu,“ řekl jsem. Obrátil jsem se. „Kde je Hermes?“

„Pokud vím,“ ozvala se Julie, „je tam, kde se v domě nacházejí nejhezčí dívky.“

„Tak to je přímo na nádvoří,“ prohlásil Hermes galantně. Stál zrovna mezi dveřmi vedoucími do jídelny. Nicméně flirtoval s pěknou mladou otrokyní.

„Kroť svou drzost,“ usadila ho Julie. „Můžeš pro nás sehnat tu knihu, aniž by tě viděli?“

Na okamžik se zamyslel a v duchu si vybavoval městský terén. „Podplatím někoho, abych se dostal do jednoho z domů, který vede na druhou ulici, pak přejdu společný dvůr. Když bude dům prázdný a kniha pořád na stole, vezmu ji.“

„Tak upaluj a vrať se sem co nejrychleji – a ať tě ani nenapadne se cestou někde zastavovat.“

„Budu jako můj jmenovec,“ prohlásil a vyrazil kolem jezírka stejně rychle a tiše jako leopard.

„Zdá se, že je to šikovný mladík,“ poznamenala Kallistó pochvalně.

„Každý politik jednoho takového potřebuje,“ vysvětlil jsem jí.

Zatímco jsme čekali, až se Hermes vrátí se svým lupem, rozebírali jsme moji situaci. Pověděl jsem jim o svém rozhovoru s Katonem, o zmatcích ve sňatcích a plánovaných sňatcích, které zdobily naši nedávnou minulost.

„Znám Octavii a jejího bratra jen zběžně,“ přiznala Julie. Měla na mysli manželku Gaia Marcella. „Caesarovu sestru, další Julii, provdali za Atia Balba a jejich dcera Atia si vzala Gaia Octavia. Mladší Gaius Octavius a Octavia jsou jejich děti. Octavius starší před nedávnem zemřel. Myslím, že Atia je teď provdaná za Lucia Filippa.“

„Znám jejich otce,“ řekl jsem. „Před několika lety, když byl Octavius prétor, Klodius a já jsme se prorvali až k jeho soudu. Byl bych mu proříznul hrdlo přímo na veřejnosti, kdyby nás od sebe neodtrhli liktoři.“

„Dobře, že se ti to nepodařilo,“ poznamenala Julie. „Slyšela jsem, že toho dne byla u soudu přítomná vestálka.“

„Je to tak,“ přisvědčil jsem. „Nejspíš by mě svrhli z Tarpejské skály nebo svázali, strčili do zatíženého pytle a shodili z mostu Sublicio.“

„Vy Římané máte tak vynalézavé tresty,“ prohlásila Kallistó.

„To nic není,“ pověděl jsem jí. „Měla byste vidět, co děláme vlastizrádcům a žhářům.“

„A přesto nejste zatčený, ačkoli jste obviněný z vraždy.“

„My Římané máme velký smysl pro právo a spravedlnost,“ pověděla jí Julie. „Nejtvrdší tresty vyhrazujeme pro zločiny, které ohrožují celou společnost. Řím je ohnivá past, takže žhářství je ten nejtěžší zločin. Vlastizrada ohrožuje nás všechny. Svatokrádež, otcovražda a incest rozlítí bohy a přitahuje hněv nesmrtelných na celé město.“

„Přesně,“ vložil jsem se jí do řeči. „Ale předpokládá se, že dospělý občan je schopen postarat se sám o sebe. Pokud se vás někdo pokusí zabít, měl byste útočníka sprovodit ze světa dřív. Pro legie představujete ubohou vyhlídku, když se nedokážete bránit.“

„Existují výjimky,“ podotkla Julie. „Vražda nějakým úskokem, obzvlášť pokud se do toho míchá magie nebo jedy, se netoleruje. Podobně násilí vůči nedotknutelným osobám, jako jsou tribunové lidu nebo vestálky, s sebou nese tvrdé tresty.“

„Na druhé straně, obyčejní senátoři se takovým ohledům netěší,“ dodal jsem s povzdechem. „Ve skutečně drsných časech jsem viděl nejméně půl tuctu senátorů, které vynášeli mrtvé z uliček. Vždycky jich je o moc víc tam, odkud pocházejí. Kurie je i tak přecpaná.“

„Aha. A ty vaše politické sňatky: jaký je jejich smysl, když se dají tak snadno zrušit?“

„Jsou tradiční,“ pověděl jsem jí. „Připomínají dobu, kdy rozvod byl mnohem složitější. Kdysi měli plné občanství pouze patricijové a uzavírali zvláštní druh svazku – conferratio – který byl nezrušitelný. Politický sňatek tehdy skutečně svázal dvě rodiny.“

„My římské ženy z význačných rodin snášíme od našich mužů hodně,“ prohlásila Julie. „Už tak je dost hrozné být pěšákem v politické hře, ale bylo by pěkné, kdybychom byly alespoň pěšáky, kteří mají nějakou váhu.“

„Vzhledem k vašim četným sňatkům a rozvodům a zvyku adoptovat cizí syny mě překvapuje, že se vůbec obtěžujete s těmi rodovými jmény. Dnes už mohou mít sotva nějaký smysl.“

„Je to zvláštní, viďte?“ souhlasil jsem. „Přesto se stále chováme, jako kdyby naše jména byla nanejvýš významná.“

„Důvod je snad ten, jak se domnívám,“ vložila se do hovoru Julie, „že adopce se odehrává pouze v úzkém okruhu rodin, které mají tradiční vztahy a pořádný díl společné krve.“

„To je pravda,“ přisvědčil jsem. „Například Metellus Scipio je poslední z rodu Korneliovců Scipiovců, ale z matčiny strany je Metellovec, tak je to v každém případě bratranec, ať nese, nebo nenese tohle jméno.“

„Připadá mi to velmi matoucí,“ vzdychla Kallistó.

„Buďte ráda, že si s takovými věcmi nemusíte dělat starosti,“ řekla jí Julie.

„Je známo, že se řecké ženy domáhají pomsty, když se s nimi zachází takovým způsobem. Vzpomeňme na Medeu.“

„Římské manželky z vyšší třídy jsou obvykle připraveny na změnu manžela po roce nebo po dvou.“ Viděl jsem, jak mě Julie probodla zlostným pohledem. „Pochopitelně existují výjimky.“

Přibližně další hodinu Julie a Kallistó hovořily o filozofických tématech, do kterých jsem se moudře nevměšoval, až na občasné neutrální zvuky, jako kdybych pozorně sledoval jejich diskusi. k mému velkému údivu se zdálo, že Julie má alexandrijskou ženu opravdu ráda. Pochopitelně za ní to dopoledne zašla, aby zjistila, jakou ženu že to navštěvuji. Určitě ji překvapilo, když našla spřízněnou duši místo nějaké cizí svůdnice. Ne že by z Kallistó nebyla pěkná cizí svůdnice, kdyby se pro takovou roli rozhodla.

Zanedlouho se Hermes vrátil, protože letěl na okřídlených patách, jak slíbil. Vešel do peristylu, přes jedno rameno nesl nadouvající se vak a zubil se jako africká opice.

„Řekl jsem ti, abys přinesl ten svitek,“ pověděl jsem mu, „ne abys vykradl celý dům.“

„Myslel jsem, že když už beru jednu knihu, můžu je klidně vzít všechny.“

„Rozenému zloději není pomoci,“ prohlásil jsem. „Vlastně to není tak špatný nápad. Klíč by mohl být vlastně v jakémkoli z těch svitků.“

Kallistó nechala přinést do peristylu velký stůl a hned jsme rozložili Hermův lup, abychom si ho prohlédli. Celkem to bylo asi patnáct knih, mezi nimi i objemné svazky, které obsahovaly víc než jeden svitek.

„Tady je ten, který jste chtěl,“ řekl Hermes a vytáhl ho z tuniky.

Rozvinuli jsme ho na stole a hned prohlédli. Jako většina knih lepší kvality byl napsaný na alexandrijském papyru toho nejjemnějšího druhu. v Egyptě jsem viděl, jak se papyrus vyrábí. Jedná se o velice náročný proces. Základní surovinou je všestranná papyrová rostlina šáchor, kterou je třeba rozpůlit a její dřeň v dlouhých pruzích vyloupat. Pak se tyto pruhy položí těsně vedle sebe tak, aby se maličko překrývaly. Na ně přijde druhá vrstva vyskládaná přesně v pravých úhlech. Tato jemná deska se namočí a pak lisuje mezi dvěma prkny zatíženými obrovským závažím. Výsledný list, který teď pevně drží pospolu přírodním lepidlem rostliny, se dá na slunce, aby vyschl a dokonale se vybělil.

Papyrus nejlepší kvality se vyrábí z těch největších rostlin, aby bylo potřeba co nejméně pruhů na vrchní vrstvu, na kterou se píše. Na horní straně jsou pruhy nakladeny ve směru psaní, ale ať se papyrus hladí pemzou sebelépe, aby se zbavil nerovností, spoje mezi pruhy vždycky zachytávají špičku pera.

Na ty nejlepší knihy se papyrus seřezává na listy o velikosti asi deset palců na dvanáct. Můžou se popsat jako jednotlivé listy, pak slepit dohromady na kratší straně, aby vytvořily dlouhé pásy vhodné na srolování do svitků, nebo mohou být koupeny už hotové jako prázdné svitky připravené k psaní. Každá metoda má své výhody a nevýhody, ale posledně zmiňovaný způsob je v současnosti nejběžnější.

Zatímco jsem si svitek prohlížel, Julie a Kallistó se dívaly na ostatní knihy. „Vidím, že je tu Cicero,“ řekla Julie, „a Hortalus. Tady je rozbor Dvanácti desek spolu s poznámkami a diskusí týkající se interpretace.“

„Zdá se,“ ozvala se Kallistó, „že tohle je text na použití Knih Sibyliných v římském právu napsaný téměř před dvěma sty lety nějakým Valgem z Lanuvia.“

„Cílevědomý mizera, viďte?“ prohlásil jsem. „Zní to, jako by plánoval caesarovský převrat římské právnické profese.“

„Podívám se na to,“ ozvala se Kallistó. Začala zkoumat úvodní listy svitku. První list podle obvyklého zvyku obsahoval titul Jisté otázky práva a autora – nikoho jiného než Aula Sulpicia Galbu. Zjevně to napsal dřív, než se stal duumvirem v Baiae, protože mezi své hodnosti tento titul nezařadil.

Také nechybělo obvyklé věnování: „Tuto práci věnuji nesmrtelným bohům a múzám, svým ctěným předkům a váženým přátelům a patronům Publiu Fulviu Flaccovi a Sextu Maniliovi.“

„Manilius!“ vydechl jsem. „Věděl jsem, že na to jméno dříve či později narazím.“

„Může to být náhoda,“ řekla Julie. „Nejedná se o neobvyklé jméno.“

„Kdy jsi začala věřit na náhody?“ zeptal jsem se jí. „Fulvius a Manilius přímo tady na jedné stránce? Mně to připadá jako spiknutí. Co chceš vsadit, že tihle dva jsou otcové našeho mrtvého muže a mladého tribuna lidu?“

„Mám víc rozumu, než abych takovou sázku uzavřela.“

Kallistó se o věnování nezajímala. Velkou rychlostí, ale pečlivě prohlížela text. Byla jednou z těch, kteří uměli číst potichu, nadání, jež jsem vždycky obdivoval.

„Co hledáte?“ zeptal jsem se jí.

„První list, který obsahuje každé písmeno latinské abecedy. Ten bude s největší pravděpodobností klíčem.“

Zase jsem neměl ponětí, o čem mluví. Vstal jsem a pokynul Hermovi. „Dámy, já se s vámi teď rozloučím.“

„Zůstanu tady a Kallistó s tím pomůžu,“ prohlásila Julie. „Co budeš dělat ty?“

„Pokusím se zjistit o mladém Maniliovi všechno, co jen bude možné. Pojď, Herme.“

Opustili jsme je ponořené do práce, s hlavami u sebe jako dvě dlouholeté přítelkyně.

Kapitola 7

Pokud by mohlo být nějaké místo v Římě nazýváno středem vlády staré republiky, nebyla by to kurie, protože tam se scházel jenom senát, aby se jeho členové hádali a hulákali na sebe. Nebyla by to ani saepta na Martově poli, kde se konaly volby. v té době to bylo jen o málo víc než pole s hrazením, které oddělovalo lidi podle kmenů, a jeho neformální název „ovčinec“ byl velmi přiléhavý.

Ne, skutečným středem republiky bylo tabularium na nižším svahu Kapitolu, kde se ukládala většina významných dokumentů města i celé říše. Byla to naše jediná skutečná vládní budova. Jinak jsme pokračovali ve starém venkovském nevyhovujícím zvyku umísťovat civilní funkce a úřady do chrámů.

Státní pokladnu jsme měli v Saturnově chrámu, i když peníze se razily v chrámu Junony Monety. Chrám bohyně Ceres poskytoval přístřeší úřadům edilů, smlouvy a závěti se uchovávaly ve Vestině chrámu. Válku jsme vyhlašovali v chrámu bohyně Bellony. v bazilikách jsme konali soudy, ale stejně tak se využívaly pro trhy a banky. Četné menší chrámy poskytovaly útočiště méně důležitým občanským úřadům.

Tabularium byl archiv, kde se uchovávala převážná část vládních záznamů, mnoho z nich starých stovky let. Obsluhovali ho otroci, jež vlastnil stát, a propuštěnci. v té době tvořili jen velice malou skupinu otroků patřících přímo státu na rozdíl od ohromné otrokářské byrokracie, která nás obklopuje dnes. Navíc to byli velice nafoukaní, namyšlení otroci. A propuštěnci byli ještě horší.

V archivu neexistoval žádný skutečný systém nebo řád. Nebylo to jako ve velké knihovně v Alexandrii; tam každý, kdo umí číst, může jít rovnou do křídla, v němž jsou uloženy práce, po kterých touží, a najde je během několika minut. Otroci v archivu prostě uchovávali všechno v paměti, a tak se učinili nepostradatelnými.

Trocha poptávání mě dovedla do bludiště, kterému vládl propuštěnec jménem Androkles. Netvářil se nadšeně, že mě vidí. To ostatně nikdo z úředníků.

„Senátor Metellus, že?“ vzdychl, jako kdyby pouhé vyslovení mého jména bylo nesnesitelné břímě. „Myslel jsem, že si celé město udělalo volno a všichni se nahrnuli na Pole, aby viděli vojáky. Jako by to byl nějaký zázrak. Nu, někteří lidé nicméně přesto musí pracovat!“

„Výborně,“ prohlásil jsem, „pak vám nebude vadit, když pro mě vykonáte trochu práce.“

„Cože?“ Zatvářil se, jako bych urazil jeho rodinu a jeho rodnou zem i s národními bohy. „Máte vůbec představu, co tu máme všechno na starosti? Jste si vědom, že Caesarova nově dobytá území připojená k Říši vytvořila ne jednu, ale tři, opakuji tři nové provincie?“ Jeho hlas vystoupal do křiku.

„Ano, ale…“

„Nevznikne jen Provincie Galie,“ pokračoval a nevšímal si mě. „Ne, to Caesarovi nestačí! Bude Provincie Belgica, Aquitania a ještě Lugdunensis! Tři zbrusu nové provincie najednou! Och, je snadné zabít houf barbarů a dobýt území, ale kdo myslíte, že musí organizovat a spravovat tu divočinu? Kdo zavede vládu, uspořádá její finance a povede záznamy? Tři kompletní sbory státních úředníků! A to stále ještě dáváme dohromady Kypr. A příště se nějaký blázen rozhodne připojit Egypt! Nebo Británii!“

„Vlastně,“ namítl jsem, „není tak jednoduché dobýt novou provincii. A senát pak dohlédne na její správu.“

„Senát? Senát jmenuje správce provincií! Ti nedělají žádnou práci! To víte dobře; sám jste senátor. My musíme sehnat lidi, kteří povedou záznamy, udržovat korespondenci mezi provinciemi a Římem a postavit na tomhle místě další patro s místnostmi na uskladnění tolika dokumentů. A myslíte si, že nám senát odhlasuje rozpočet, abychom se o tohle všechno mohli postarat? Cha cha!“

Hermes postoupil dopředu a vytáhl z tuniky váček. Když jím zatřepal, melodicky zacinkal.

„Nu, co jste to vlastně chtěli?“ zeptal se Androkles o maličko přátelštěji.

„Potřebuji dokumenty týkající se občanského postavení tribuna lidu Manilia, který bude brzy odstupovat z funkce.“

Vytřeštil oči. „Najít dokumenty týkající se jednoho občana mezi všemi těmihle…“

„Zmlkněte,“ obořil se na něj Hermes. Protože byl sám propuštěnec, znal všechny pózy, vytáčky a finty. „Víte naprosto přesně, že jste dal všechny dohromady, když se Manilius rozhodl kandidovat. A já náhodou vím, že záznamy vztahující se na všechny sloužící úředníky máte pěkně po ruce, protože každý šplhounský politik, který chce některého z nich žalovat za porušení zákona, přijde sem a podplatí vás, aby se na ně mohl podívat, přesně jako to děláme teď my. Tak je hned přineste.“

Androkles ho probodl pohledem. „Tohle si od nějakého novopečeného poskoka nemusím nechat líbit! Pamatuji si, když jsi nosil senátorovi škrabku a koupací olej, a on měl tak málo rozumu, že ti je vůbec svěřil.“

Položil jsem mu ruku kolem ramen. „Můj příteli Androkle, vím, jak jste přepracovaný, a například já oceňuji dřinu a stres ve vašem úřadu. Teď jako jeden úředník senátu a lidu pro druhého byste se mohl podívat, zda ty věci pro mě nenajdete?“

„Nu,“ řekl trochu obměkčeně, „já se tedy podívám, co tu máme.“ Odkráčel mezi dvěma řadami polic a volal na otroky, co mu pomáhali.

„Vždycky politik, co?“ řekl Hermes.

„I on je volič, Herme. Na to nikdy nezapomínej.“

O chviličku později se objevil otrok a držel plnou náruč svitků a tabulek. „Kam to chcete?“

Ukázal jsem na stůl pod jedním ze zamřížovaných oken, která lemovala dlouhou zeď vedoucí na jihovýchod. Pěkně je urovnal a poodstoupil, ale z dokumentů nespustil oči. Začali jsme je procházet.

„Publius Manilius Scrofa,“ četl Hermes, „rodilý Říman, narozený v oblasti via Sacra. Plebejec venkovského Pinarijského kmene, zapsaný v jezdeckém stavu. Dvacet osm let, svobodný, bezdětný.“

Četl to z dokumentu, který Manilius uložil, když ohlásil svou kandidaturu. Moc mi to neprozradilo. Musel být plebejec, jinak se nemohl stát tribunem. Nikdo, kdo nebyl jezdec, si nemohl dovolit veřejný úřad. Všichni občané patřili ke kmenům a staré, vážené rodiny vždycky patřily k těm venkovským a myslely si, že všechny městské rody jsou jen lůza. Via Sacra ho mohla řadit do Klodiova starého tábora – na via Sacra to byl velký hrdina – ale nebylo to úplně jisté.

Zvedl jsem dokument z posledního cenzorátu starý pět let. Potvrzoval, že se Manilius kvalifikoval do jezdeckého stavu a disponuje jměním ve výši 415 000 sesterciů. Ukázal jsem to Hermovi.

„Těsně nad hranicí pro eques,“ všiml si. „To není moc na financování politické kariéry.“

„Zajímalo by mě, na kolik by se jeho majetek ocenil dnes. Tribun je v pozici, že si během svého úřednického roku přijde na pěkné peníze.“

„Třeba zemřel jeho otec a on dědil,“ podotkl Hermes. „Nebo si mohl půjčit. Cenzorský odhad je na jmění. Nebere v úvahu dluhy. Spousta kandidátů, kteří mají potíže s hotovostí, si radši půjčí obrovské sumy, než by prodali své pozemky nebo budovy.“

„Máš úplnou pravdu,“ přisvědčil jsem. „Jenže mě nenapadá jediný způsob, jak to můžeme zjistit. Neexistuje žádný zákon, který by kohokoli donutil odhalit podstatu svých financí.“ Na chvíli jsem se zamyslel. „Ale aby si udržel jezdecký stav, musel předložit soupis pozemků ve svém vlastnictví. Tak se na to podíváme. Třeba se něco zajímavého dozvíme.“

Prohledávali jsme dokumenty, dokud jsme nenašli prohlášení o vlastnictví předložené volební komisi, která upravovala status kandidátů mezi cenzoráty. Předchozí rok uvedl Manilius tentýž majetek jako během posledního cenzorátu plus nový příjem hotovosti jednoho sta a dvaceti tisíc sesterciů ročně z usedlosti, kterou tehdy nevlastnil.

„Ale, ale,“ podivil jsem se. „Zdá se, že mladý Manilius přišel k pěknému statku – hádej kde.“

„V Baiae?“ zkusil Hermes.

„Kde jinde? Od chvíle, co tahle záležitost začala, vedou všechny cesty do Baiae.“

„Je to navíc pěkně bohatý statek,“ poznamenal Hermes, když procházel seznam jeho aktiv. „Dvě stě iugerí půdy rozdělené na ornou, pastviny, sady a vinice, stejně jako sídlo se sloupořadím a společenskou zahradou, olivovým a vinným lisem, devadesáti otroky a dvaceti nájemnými rodinami. A navíc leží přímo v zálivu, dokonce má stálé vlastní kamenné molo.“

„Ne zrovna královský, ale mnohem víc než slušný,“ přisvědčil jsem. „Bylo by pěkné vědět, čí byl předtím, než přešel do jeho vlastnictví.“

„Na jihu jsou jen Pompeiovi klienti, ne?“ zeptal se Hermes.

„Všichni ne. A Baiae se stalo tak oblíbené, že je v podstatě neutrálním územím.“

Nádherné malé městečko v Neapolském zálivu v jižním cípu Kampánie se stalo vyhledávaným místem Itálie. Většina bohatých rodin opouští během nejžhavějších měsíců Řím pro nesnesitelné vedro a odjíždí na venkovské statky. Ti movití si koupili usedlost v Baiae jako letní útočiště. Cicero měl jednu, stejně tak Lukullus, Pompeius a spousta dalších. Pokud jste si tam nemohli dovolit vlastní bydlení, snažili jste se alespoň vyškemrat pozvání.

„Velká smůla, že na tomhle nemůžeme pracovat několik dní,“ zasnil se Hermes. „Mohli bychom zajet do Baiae a zjistit, kdo mu ten statek dal. Byla by to dobrá výmluva pro výlet, ne?“

„Nejspíš nebudeme muset jet tak daleko.“

„Co? Máte plán?“

„Jako vždycky. Myslím, že půjdeme navštívit Gaia Klaudia Marcella, bratra našeho konzula a nejpravděpodobnějšího konzula pro příští rok.“

Ve městě už byl pořádný ruch. Vojáci proudili dovnitř všemi branami, zaplavovali hostince a začali rozhazovat peníze. Den se změnil na neplánované volno. Nikoho zjevně netrápilo, že stále běhám na svobodě.

Dům Klaudia Marcella stál vysoko na Palatinu. Byl to vlastně skutečný komplex sestávající z budov mnoha význačných členů této rodiny. Poptáváním jsem došel ke správným dveřím a ohlásil se. Zavedli mě do atria domu, který byl pěkný, ale nijak honosný. Všiml jsem si vystavených posmrtných masek, jež, jak se zdálo, sahaly až Tarkviniovi. Římané, kteří se mohli pyšnit podobnými předky, necítili potřebu větších okázalostí. Ani Krassus se svým bohatstvím si nemohl koupit takovou rodovou linii.

Po krátkém čekání přišla do atria dáma, aby mě pozdravila.

„Vítejte, senátore Metelle. Je mi líto, že tu můj manžel není, aby vás řádně přijal.“ Vypadala, že jí je jen málo přes dvacet, byla tedy mnohem mladší než její muž. Na tom nebylo nic neobvyklého. Patricijské dívky byly často provdány v patnácti nebo šestnácti za padesátileté politiky. Její krása byla spíš strohá s výraznými, rovnými a pravidelnými rysy. Oblečení měla pěkné, patřičné, ale zastaralé. Mezi ní a Fulvií už nemohl být větší rozdíl, aby byla stále Římanka.

„Co by mohlo být správnější než přivítání od vznešené dámy Octavie?“

„Jste diplomat, ale taková je pověst vaší rodiny. Můj manžel je pryč se zbytkem senátu a kontroluje hordy mého prastrýce.“

Neuniklo mi, jaké slovo použila. „Vy neschvalujete, že sem Caesar poslal své vojáky? Koneckonců jsou to občané.“

„Když jsem se provdala za Gaia Klaudia, zpřetrhala jsem svazky s Juliovci. Podobně jako můj manžel a jeho bratr vnímám Caesara jako potenciálního tyrana.“

„Ale pokud je mi známo, uvažuje o adopci vašeho bratra.“

„Svého bratra sotva znám. Neviděla jsem ho od té doby, co byl nemluvně.“ Potřásla hlavou. „Omluvte mě. Zapomínám na dobré způsoby. Prosím pojďte dál, senátore.“

Hermes zůstal v atriu. Jen pár kroků nás zavedlo do peristylu, kde sochy obklopující jezírko představovaly postavy Kamilla, Cincinnata a různé předky Klaudiovců. Ne tak vzrušující jako Fulviina výzdoba. Posadili jsme se a otrok přinesl obligátní vodou ředěné víno a malé bochníky. Vzal jsem si dost, abych dostál etiketě, a usoudil, že víno je vynikající, ačkoli jsem odrůdu nedokázal poznat.

„Mohla bych vám v něčem pomoci?“ zeptala se.

„Možná. Vyšetřuji smrt muže jménem Markus Fulvius. Snad jste slyšela, že mě obvinil z korupce a že jsem podezřelý z jeho vraždy.“

Potřásla hlavou. „Nesleduji klepy, co se šíří městem.“

„Obdivuhodné. Dozvěděl jsem se, že bydlel v domě, který patří vašemu manželovi. Jedná se o objekt blízko chrámu bohyně Tellus. Nevěděla byste náhodou něco o tom muži?“

„Jako většina lepších lidí vlastní můj manžel velké množství nemovitostí ve městě i na venkově. Předpokládám, že jen uvnitř starých hradeb jich má jistě stovku a o mnoho víc obytných budov za nimi a za řekou. Vím o nich velmi málo a pochybuji, že můj manžel je na tom lépe. Všechno za něj řídí jeho správci. Veškerý manželův čas a energii zabírají státní záležitosti.“

„Služba senátu a lidu je náročné zaměstnání. Nejsou mezi jeho majetkem náhodou nějaké statky v Baiae?“

„Proč se ptáte?“ zeptala se bez obalu a hleděla mi přímo do očí.

„Ten muž, Fulvius, byl z Baiae, do Říma přijel teprve nedávno. Zajímalo mě, jestli třeba nebyl rodinným klientem vašeho manžela.“

„Mezi manželovou klientelou si nevybavuji žádnou rodinu se jménem Fulvius. Domnívám se, že Fulviovci jsou nějak příbuzní s Klaudiovci Pulchrovci, ale ne s Klaudiovci Marcellovci.“

„Aha. Nevíte, jestli váš manžel neměl nějaká jednání s tribunem lidu Markem Maniliem?“

„Toho muže neznám, ale manžel stojí pevně na straně optimátů, a já si umím stěží představit, že by měl co do činění s tribunem. Tihle nadutí venkovani přivedli republiku na pokraj zkázy. Sulla měl ten úřad zrušit, když mu to dovolovala moc.“

„Vidím, že jsem vás obtěžoval zbytečně,“ řekl jsem a vstal.

„Je mi opravdu líto, že jsem vám nemohla pomoci, senátore. Pevně věřím, že mě nepovažujete za hrubou.“ Její úsměv se spíš podobal chladnému úsměvu sochy.

„Vůbec ne. Jen se pokusím najít vašeho manžela, našeho budoucího konzula. Pokud ho ale minu, předejte mu prosím mé pozdravy, až se vrátí domů.“

„Určitě to udělám.“

Vyzvedl jsem Herma a opustili jsme dům.

„Slyšel jsi všechno?“ zeptal jsem se ho.

„Každé slovo. Nevěděl jsem, že ještě existují takovéhle římské dámy.“

„To tedy neexistují. Jsem si téměř jistý, že všechno, co řekla, byla lež.“

„To se mi ulevilo. Římská žena, která nesleduje městské klepy – to je jako tvrdit, že slunce vychází na západě.“

Našli jsme hostinec u úpatí Palatinu, kde mezi obdivně zírajícími občany oslavovali vojáci, a posadili jsme se venku. Jen o několik kroků dál vzpínala k nebi své oblouky obrovská stavba Cirku Maxima. Přepracovaná dívka nám přinesla džbán a poháry. Nebylo to jako víno podávané ve význačných domech, ale bylo slušné.

„Co jsem tě naučil o vyšetřování zločinů, Herme?“

„Všichni lžou.“

„Přesně. Co musí vyšetřovatel udělat?“

„Roztřídit lži, aby našel pravdu?“

„To je jen část. Jednou z největších chyb je předpoklad, že všichni lžou z téhož důvodu. Občas kryjí sebe, občas někoho jiného. Ale občas skrývají něco, po čem ani nepátráš. Faktem je, že skoro všichni jsou něčím vinni, a když k nim přijde někdo jako já a čmuchá kolem, podvědomě předpokládají, že jsou cílem, a snaží se svou vinu skrýt.“

„Začíná to být nějaké složité.“

„Nic, co by nevyřešila prvotřídní mysl a trocha inspirace,“ ujistil jsem ho. Znovu jsem si lokl pro tu inspiraci a na chvíli se zamyslel. To vyžadovalo další doušek. Opravdu to nebylo nijak kvalitní víno, ani zdaleka tak vybrané jako neznámé víno, které podávala Octavia…

Náhle mě navštívil bůh (nebo moje zvláštní múza). v podobných okamžicích mám divně rozzářený nebo snad překvapený výraz. Po chvilce jsem si všiml, že se mi před obličejem míhají prsty.

„Decie,“ uslyšel jsem Herma, „jste pořád tady?“

„Objednejme si nějaké jídlo,“ navrhl jsem. „Potřebuji se trochu posilnit.“

Zmateně došel pro chléb, klobásky a nakládané cibulky vyložené na jídelním pultu a přinesl všechno na náš stůl. Neměl jsem vlastně hlad, ale jídlo jsem spořádal jako vyhladovělý legionář.

„Co se děje?“ chtěl vědět Hermes.

„Půjdeme navštívit Bakchovo Bratrstvo.“

Zamrkal. „Obchodníky s vínem?“

„Přesně tak.“

„Hodláte se opít a zůstat tak, dokud nebude po všem?“

„Báječný nápad, když už jsi ho zmínil, ale k tomu se nechystám.“ Byl jsem sám sebou nesmyslně potěšen.

Hermes pokrčil rameny, protože věděl, jak se v takovéhle náladě chovám. „Jak řeknete.“

Odešli jsme z hostince, zatočili kolem severního cípu Cirku a zabočili doleva podél řeky. Tahle oblast se věnovala říčnímu obchodu, bylo tu množství přístavních mol, skladišť i několik chrámů a veřejných budov. Mezi ty poslední patřil obrovský porticus rodiny Aemiliovců, kde se přímo na místě vyjednávala velká část říčního obchodu.

Skladiště Bakchova Bratrstva se rozkládalo mezi portikem a řekou. Na malém náměstíčku mezi budovami stála moje nejoblíbenější socha z celého Říma. Představovala boha Bakcha asi v dvojnásobné životní velikosti. Stál v tradiční póze řeckých soch, ale tohle byl italský Bakchus, ne řecký Dionýsos. Byl zobrazený jako pohledný mladý muž, ale ve tváři nepatrně opuchlý, s váčky pod očima, pěkné atletické tělo maličko zavalité a úsměv krapet přihlouplý. Vypadal jako Apollon, co o sebe nedbá. v jedné ruce držel vysoko nahoře velký hrozen vína, v druhé vinný pohár. Pohár byl nakloněný a sochař s podivuhodným uměním zobrazil nepatrnou trošku vína přelévající se přes okraj. Zdálo se, jako by se Bakchus maličko kymácel. Věnec z vinných listů mu na hlavě seděl trochu nakřivo.

„Tady stojí pravý římský bůh,“ pověděl jsem Hermovi. „Není na něm nic z té upjaté olympské důstojnosti.“

Minuli jsme boha a vešli do skladu. Vnitřek byl prostorný, masivní dřevěné police se rozbíhaly všemi směry a stály na nich tisíce hliněných amfor ze všech oblastí světa, kde roste hroznové víno. Police byly označeny oblastí a rokem sklizně. Páry otroků oblečených jen do bederních roušek nosily kolem nás amfory sem a tam, přinášely je z lodí připoutaných k molům nebo z polic do vozů čekajících na ulici před skladem. Každý pár nesl na svalnatých ramenou tyč, na ní visela amfora na provazech provlečených silnými držadly vytvarovanými na obou stranách jejího krku. Otroci plnili tento ekvilibristický úkol s úžasnou hbitostí a obratností.

Tlustý muž v tóze zahlédl můj senátorský pruh a pospíšil ke mně. „Vítejte, senátore. Čím vám může Bakchovo Bratrstvo posloužit? Já jsem Manius Maelius, správce Bratrstva, k vašim službám.“

„Zvažuji nákup vína pro svou domácnost. Pochopitelně se později dostaví můj správce, aby provedl vlastní nákup, ale já chci víno nejdřív ochutnat.“

„Samozřejmě, samozřejmě. Jaké je vaše přání? Máme tady vína z Ibérie, z Řecka a ze všech ostrovů: z Kypru, Rhodu, Kosu, Lesbu – právě dneska dorazilo vynikající lesboské, senátore – deloské, krétské a seznam pokračuje. Máme asijské, syrské, judejské, vína z Egypta, z Numidie, Libye a Mauretánie, ze Zaalpské…“

„Mé chutě se obracejí blíž k domovu,“ řekl jsem a přerušil jeho okružní plavbu po mare Internum.

„Máme vína ze všech oblastí Itálie,“ ujistil mě. „Z Verony, Ravenny, z Luky a Pisy…“

Viděl jsem, že začíná na severu, tak jsem ho znovu zarazil. „Myslím, že trošku jižněji.“

„Dobrá volba. Koupili jsme téměř celou produkci Sicílie, najde se tu tarentské a několik zajímavých nových produktů z Venusie…“

„Dávám přednost místům severněji od této oblasti.“

Rozzářil se. „Pochopitelně, vy si přejete kampánské. Ze samotného srdce italských vinných oblastí. Přirozeně máme víno z hory Massikus, obzvlášť vždy spolehlivé falernské, pěstované na jižním svahu. Je tu i víno z Terraciny a Formiae a moc dobré kapujské, ačkoli poslední roky nebyly tamní výnosy kvůli nadprůměrným srážkám nijak valné.“

Hermes to konečně pochopil. „Senátor má slabost pro vinohrady kolem Neapolského zálivu.“

Zavalitý muž souhlasně zatleskal. „Ach, jedinečné svahy Vesuvu! Nic se nevyrovná sopečné půdě, příkrému svahu a dokonalému slunečnímu svitu. Vesuv je dokonce lepší než Etna. Máme stabijské, pompejské…“

„Myslím,“ pokračoval Hermes, „že pokud máte nějaké opravdu dobré zboží z okolí, řekněme Baiae, pak uděláte obchod.“

„Vidím, že senátor je skutečný znalec. Jen málo lidí rozumí kvalitám baiaeského. Malé vinice, velmi nízké výnosy, tak málo jde na vývoz. Pouze zámožní majitelé letních sídel je vůbec kdy okusí a zážitek si nechávají pro sebe, protože nechtějí spustit poptávku, která by vyhnala ceny nahoru, jak se to před několika lety stalo s caekubským. Náhodou máme několik amfor z vybrané skupiny těch nejlepších vinic.“

Poklepal jsem mu po rameni. „Veďte nás, Manie Maelie!“

Vydali jsme se na dlouhou procházku mezi řadami džbánů. Střešní okna propouštěla odpolední slunce v pruzích světla rozdělených na malé kosočtverce, výsledek bronzového mřížoví, jež chránilo skladiště před dotěrnými holuby.

Skončili jsme v boudě postavené na jižním konci skladiště. Neobsahovala víc jak několik stovek amfor a všechny nesly charakteristickou barvu kampánského hrnčířství. Police byly označené městem, amfory vinicí. Jméno Baiae nesla jediná police.

„Pochopitelně nemůžeme rozpečetit tyto amfory jen kvůli ochutnání,“ řekl Maelius. „Ale protože ta nejlahodnější vína kupují pouze lepší lidé, máme dohodu s každou vinicí, že dodá malé množství od každého druhu vína právě na ochutnání.“ Ukázal na stůl podél jedné zdi. Připomínal servírovací pult v obchodě s vínem se džbány spočívajícími v otvorech vyřezaných do stolu. Vedle každého džbánu ležela naběračka a kupa maličkých pohárů.

Správce začal na jednom konci stolu. „Tedy, tohle je z vinohradu, který vlastní sám bývalý konzul Cicero.“ Naběračkou nalil plný pohárek a obřadně mi ho podal.

Usrkl jsem. Okamžitě jsem poznal, že mám pravdu. Bylo velmi podobné tomu, které mi nabídla Octavia. Půda a sluneční paprsky se vždycky prozradí. Uvědomil jsem si, že Cicero tohle víno nikdy nepodával, když jsem ho navštívil. Nechával si ho pro sebe, co? Tohle svědectví by samo o sobě učinilo z našeho výletu úspěch, ale já se rozhodl, že toho využiju ještě víc. Když vám bohové prokážou výjimečnou laskavost, je dobré zjistit, jak moc vás milují.

„Vynikající,“ pověděl jsem mu, „ale ne úplně přesně to, co hledám.“

Zkusil jsem jedno z oblasti Puteoli, pak několik dalších a pokaždé jsem se o něco víc přiblížil k samotné zátoce.

„Tohle je obzvlášť vynikající, senátore.“

Podal mi pohárek a já ochutnal. Skvělé. Bylo to totéž víno, jež jsem okusil dříve toho dne. Moje chuť je v těchto záležitostech neomylná.

Zachytil můj úsměv a špatně si ho vyložil. „Och, vidím, že tohle je přesně to, co hledáte. Vynikající volba, senátore. Víno je z baiaeských vinic, jež vlastní význačná rodina Klaudiovců Marcellovců.“

„Toho konzula?“

Zamžoural na cedulku na džbánu. „Ne, tenhle statek vlastní jeho bratranec Gaius Klaudius. Ten, který se chce stát konzulem příští rok.“ Podíval se na polici s velkými amforami. „Přišel jste právě včas, senátore.“

„Jak to?“

„V předchozích letech jsme z toho malého statku obvykle dokázali získat šest nebo sedm amfor. Letos jsme dostali jen tři a už nám zbyla tahle jediná. Mám vám ji dát stranou?“

„Prosím, udělejte to. Pošlu svého správce, aby ji zítra nebo pozítří vyzvedl.“ Když jsme od něj odcházeli, celý jen zářil.

„Vážně ho chcete?“ zeptal se Hermes, když jsme byli pryč. „Julie vám stáhne kůži z těla, jestli koupíte tak drahé víno.“

„Proto pro něj půjdeš ty a vezmeš ho do venkovského domu. Je to skutečně vynikající víno. Víš, proč letos dostali jen tři amfory?“ Když jsme míjeli Bakcha, políbil jsem si špičky prstů a dotkl se jeho prstů u nohy. Určitě to byl právě tenhle bůh, kdo mi seslal inspiraci.

Hermes se na okamžik zamyslel. „Protože loni se část statku převedla Maniliovi.“

„Přesně tak.“

„Podplatili Manilia za nějakou konkrétní laskavost nebo zkrátka jen za jeho spolupráci během roku, kdy sloužil jako tribun?“

„Vynikající otázka. Opravdu se učíš správně postupovat, Herme. Až budu příští rok prétorem, staneš se mým prvotřídním vyšetřovatelem.“

„Jestli budete příští rok prétorem. Vlastně jestli budete příští rok naživu.“

„Takové jsou rozmary politiky. Ale bohové jsou na mojí straně a možná, že mi budou i nadále prokazovat přízeň.“ v té chvíli jsme minuli porticus Aemilia a zabočili doprava podél starých Serviových hradeb k Ostijské bráně.

„Co víme o Klaudiovcích Marcellovcích?“ zeptal jsem se, když jsme prošli branou.

„Moc toho není,“ odpověděl Hermes. „Ale mám pocit, že bychom o nich slyšeli dost, kdybychom posledních pár let strávili víc času v Římě.“

„Přesně to si myslím. Potřebujeme někoho, kdo se specializuje na klepy, čím sprostší, tím lepší. A hlavně nikoho váženého. Nemůžeme využít člověka, jehož vztah k některé straně ho nutí, aby právě ji vyzdvihoval, zatímco by očerňoval ty ostatní.

Potřebujeme někoho, kdo je nestydatý při nactiutrhání všech. Potřebujeme…“

„Potřebujeme Sallustia.“

„Přesně. Ten muž se mi hnusí, ale nesnáším ho právě pro ty vlastnosti, které se mi teď hodí. Utíkej napřed na Forum a taky se podívej do lázní. Najdeš ho tam, kde se bude něco dít, možná venku na Martově poli, kde legionáři vztyčují stany.“

„To je spousta území, které musím projít,“ zaskuhral.

„Sallustia těžko mineš. Až ho objevíš, vrať se a zavedeš mě k němu. Já se budu k Foru přibližovat důstojněji. Počkám na tebe u rostry.“

Vyrazil a já pomalu kráčel vzhůru starou ulicí kolem chrámu bohyně Flory a severního konce Cirku a cestou jsem se zastavoval, abych si promluvil s občany. Koneckonců stále byl volební čas. Zdálo se, že nikoho neznepokojuje fakt, že jsem podezřelý. Zatím to tedy bylo dobré.

Den pokročil, ale stále ještě zbývala spousta denního světla. v hlavě mi příjemně hučelo od nedávného ochutnávání vína. Vždycky mě uspokojí, pokud se práce mísí s potěšením.

Když jsem se dostal na rostru, Hermes už tam stál a Sallustius byl s ním. Nasadil jsem největší, nejupřímnější falešný úsměv, stiskl mu mastnou ruku a poklepal ho po chlupatém rameni.

„Gaie Sallustie,“ zahulákal jsem, „vy jste přesně ten muž, se kterým jsem se chtěl setkat!“

„To jsem předpokládal, když jste poslal svého člověka, aby mě přivedl.“ Pokusil se o cynický úsměv, ale vyšel z toho jen odpudivý. „Zřejmě to má co dělat s vašimi současnými potížemi, ne?“

Vrhl jsem na něj překvapený pohled. „Myslíte tu hloupou záležitost se zesnulým Fulviem? Ale vůbec ne! Prostě jsem chtěl využít vašich jedinečných… ehm, vědomostí týkajících se politických osobností naší republiky.“

„Aha,“ utrousil a ani v nejmenším mi na to neskočil. „A co byste chtěl vědět?“

„Nu, protože budu příští rok jedním z prétorů…“

„Za předpokladu, že nebudete v exilu,“ přerušil mě.

„Kéž by to lidé přestali říkat. Tohle obvinění z vraždy je falešné. Znamená míň než nic.“

„Samozřejmě.“ Vložil do toho slova co nejvíc skepse.

„Zkrátka, je téměř jisté, že příští rok bude jedním z konzulů Gaius Klaudius Marcellus. Napadá mě, že vím velice málo o muži, se kterým budu muset příští rok pracovat. Vlastně toho moc nevím ani o té rodině. Vždycky tu byli, ale poslední dobou se stali nezvykle významnými.“

„To proto,“ prohlásil, „že se pasovali na mluvčí anticaesarovského bloku v senátu.“

„Tolik jsem vydedukoval. Jak se to přihodilo?“

„Kvůli jedné věci. Vy Metellovci jste totiž vzdali vedení protityranské strany.“

Zamrkal jsem. Šíp se zabodl přímo do středu. Uhýbání a manévrování mé rodiny, kdysi znak státnické ochoty ke kompromisu, začalo vypadat jako bázlivost a slabost.

„Takže Klaudiovci vrhli svou rodinu vpřed jako zastánce staré dobré republikánské svobody, co? Zdá se, že přesvědčili spoustu lidí.“

„A jsou ochotni zajít do krajností, aby to prokázali.“

Vydali jsme se pomalu k Aemiliově bazilice, kde pokračovaly hlučné práce na obnově navzdory všeobecné sváteční náladě. Všude kolem bylo plno vojáků, co si pyšně vykračovali pod obdivnými pohledy obyvatel.

„Do jakých krajností?“ zeptal jsem se ho.

„Slyšel jste o tom muži z Novum Komum?“

To jméno mi přišlo povědomé. „Není to jedna z kolonií, které Caesar založil v Galii?“

„Je. Zkrátka, před několika měsíci se Marcellus – tedy náš současný konzul Marcellus – pokusil nastínit představu o možném následovníku Caesara v Galii. Proti tomu se pochopitelně postavila nejen Caesarova frakce v senátu, ale i druhý konzul a Pompeius. Jeden senátor, který se nebál promluvit, byl z Novum Komum. Marcellus se příšerně rozzuřil, nechal své liktory, aby muže vytáhli ze sněmovny, strhli z něj insignie a veřejně ho ztrestali pruty svých fasces.“

Považoval jsem se za otupělého vůči ohavnostem, ale tohle mě zcela konsternovalo. „On nechal veřejně zbičovat občana?“ Hlavy se otáčely, aby viděly, kdo to křičí. Pokračoval jsem tišším hlasem. „Za tohle bude jistě vyhnán do exilu!“ Že byl ten muž senátor, mělo menší význam. Podle prastarého zákona nesměli být římští občané veřejně bičováni ani přibiti na kříž. Tyto tresty byly vyhrazené pro cizince a vzpurné otroky.

„To je přesně ono. Marcellus tvrdil, že Caesar nemá žádné právo udělovat občanství a že žádné takové občanství neuzná ani nebude tolerovat senátory poslané z podobných kolonií.“

V té době platilo, že pokud byla nové kolonii přiznána občanská práva, pak se velice váženému muži z té oblasti dovolilo zaujmout místo v senátu, aniž by nejprve musel sloužit jako kvestor v Římě.

„A co Balbus?“ zeptal jsem se. Mínil jsem Lucia Kornelia Balba, velice význačného senátora, který spolu se dvěma nebo třemi jinými získal svůj senátorský pruh stejným způsobem, protože byl Pompeiovým přítelem ze Španělska. Nebyl v žádném příbuzenském vztahu k tomu Atiu Balbovi, který byl Caesarovým švagrem a dědečkem Prvního občana.

„Marcellus nevyvolá boj s Pompeiem.“

Přejel jsem si dlaní po svém teď už zarostlém obličeji. Moje radostná nálada, kterou jsem měl před hodinou, byla ta tam. „Je to horší, než jsem si myslel,“ přiznal jsem. „Jestli to tak půjde dál, vypukne mezi Caesarem a senátem otevřená válka.“

„Válka už nějakou chvíli trvá.“

„Nemyslím politické rozmíšky, ať jsou sebedivočejší. Myslím skutečnou válku. Příští rok bychom zase mohli vidět všechny tyhle vojáky kolem sebe se štíty namířenými na brány a za nimi Caesara na jeho velitelské plošině.“ Caesar vymyslel skládací plošinu, jež se dala postavit během několika minut, takže se mohl dostat blízko k bojujícím vojákům a stále vidět přes jejich hlavy.

„Nyní je tedy vhodná doba zvolit si strany, viďte?“ prohlásil Sallustius spiklenecky. Dumal jsem, jak si to přebrat. Říkal téměř všechno spiklenecky.

„Nabízíte mi stranu, kterou mám zvolit?“

„No tedy,“ zatvářil se jako nevinnost sama, „předpokládal jsem, že vzhledem k vašim rodinným vztahům a zjevné úctě, kterou k vám Caesar chová, budete neochvějně v jeho táboře.“

To mě dopálilo a chystal jsem se odseknout něco neuváženého, když mě Hermes ostře dloubl do zad. Sallustius ten šťouchanec neviděl, ale já ho rozhodně cítil.

„Není tamhle náš přítel tribun?“ řekl Hermes a kývl k malé skupince mužů, kteří, jak se zdálo, obhlíželi renovační práce. Jeden z nich byl vskutku tribun Manilius. Ti další čtyři mi byli matně povědomí. Věděl jsem, že jsem jejich obličeje viděl v senátu. Tři z nich si byli hodně podobní, měli husté hnědé vlasy a mohutné rudé nosy. Stáli přímo před portikem baziliky. Vypadalo to, že se všichni o něčem dohadují.

„Právě proto jsem vás sem zavedl,“ řekl Sallustius. „Viděl jsem je, jak před chvilkou kráčeli přes Forum a šplhali do těch schodů. Bezpochyby vidíte ty tři, kteří vypadají jako vylíhlí z jednoho vejce, ne?“

„Samozřejmě. Je jeden z nich Marcellus?“

„To jsou všichni. Ten nalevo se starou jizvou po ráně mečem na tváři je letošní konzul Markus Klaudius Marcellus. Ten, co míří prstem na tribunův obličej, je jeho bratranec Gaius, který se s největší pravděpodobností stane konzulem příští rok. A ten třetí, který vypadá, jako by potřeboval klystýr, je Gaiův bratr, další Markus Klaudius Marcellus. Plánuje, že se o úřad konzula bude ucházet rok nato.“

„A ten pátý?“ zeptal jsem se.

„To je Lucius Aemilius Lepidus Paullus, také se uchází o konzulát pro příští rok. To on nechává opravit tuhle baziliku ke slávě svých předků.“

„Jak jsem se doslechl, tak za Caesarovy peníze.“

„Caesar je ke svým přátelům štědrý,“ připomněl Sallustius.

Svědectví o tom byla patrná všude. Zdi portika se plnily znamenitými mozaikami zobrazujícími historii Aemiliovského rodu až do dob Romula, celý interiér byl pokryt zářivě barevným mramorem, staré střešní tašky strženy a nahrazeny pláty blyštivého bronzu. Zrestaurovaná bazilika se stane nejskvostnější veřejnou budovou v Římě, tedy přinejmenším do té doby, než se nějaký další politik nerozhodne zbankrotovat, aby získal obdiv veřejnosti.

„Zahlédnout takovouhle skupinku na jednom místě je vážně zvláštní,“ poznamenal jsem.

„Podivné skupinky se v Římě už staly pravidlem,“ řekl Sallustius. „Muži, kteří si ještě před pár měsíci šli po krku, teď bojují bok po boku.“

Právě v té chvíli si nás jeden z Marcellovců všiml a šťouchl do ostatních. Konzul se na nás podíval a zamračil se.

„Co tady děláte?“

„Myslel jsem, že sem zaskočím, abych se podíval, jak pokračuje rekonstrukce,“ pověděl jsem mu. „Vypadá to báječně, Lucie Aemilie.“

Rozzářil se. „Děkuji.“ Pak se podíval na konzula a probodl ho pohledem. „A proč zpochybňuješ právo Decia Caecilia, aby tu byl? Tohle je moje bazilika, konzule!“

„Měl by být ve vězení a čekat na soud,“ zavrčel konzul Marcellus. „Ten muž je vrah a dělá jen ostudu!“

„Ještě se nic neprokázalo,“ podotkl Manilius.

„Kdo potřebuje důkaz?“ otázal se Gaius. „Všechno svědčí proti němu.“

Zatoužil jsem vychrlit nějakou poznámku o statku v Baiae, jen abych viděl, jak jejich obličeje mění barvu. Ale je lepší nechat si některé věci v záloze.

„Toho ničemy stejně není žádná škoda,“ vložil se do hovoru Aemilius Paullus. „Věděli jste, že mi chtěl uzmout moji baziliku?“ Mávl rukou plnou prstenů, aby ukázal na veškerou opulentní výzdobu. Všude se hemžili dělníci a dodělávali poslední úpravy: tu a tam trocha pozlacení, poslední nablýskání mnohobarevného mramoru, leštění tenkých slídových plátků zasazených do oken nad postranními loděmi. „Počkal, dokud nebyly dokončeny téměř všechny hlavní práce, a pak to zkusil s tím starým tvrzením, že to byl Fulvius, a ne Aemilius, kdo ji postavil!“

„To je ale oprávněné tvrzení,“ prohlásil konzul Marcellus. „Když jsem byl mladý, slyšel jsem ji nazývat stejně často Fulviovou jako Aemiliovou.“

„Nesmysl!“ vykřikl Aemilius Paullus a zrudl. „Ubohá pomluva! Fulviovci jsou obyčejné nuly, kteří chtějí ukrást slávu vznešenějších rodů! Tahle budova je pýchou mé rodiny a my ji vždycky udržovali!“

Byla to skvělá zábava a věřím, že jsem si ji užíval stejně jako Sallustius.

Hermes mi zašeptal do ucha: „Další podezřelý.“

Přikývl jsem, ale neřekl nic.

„Vy a udržovali!“ zavyl Gaius Marcellus. „Všichni vědí, že ten tvůj velký restaurační projekt je výsledkem největšího úplatku v historii republiky! Dokonce i teď začínají lidé po celém Římě nazývat tohle místo Juliovou bazilikou!“

Aemilius Paullus smrtelně zbledl. „A kvůli čemu mě, prosím pěkně, podplatili? Co chtějí, abych udělal?“

„Každý přece ví,“ odfrkl si Gaius Marcellus, „že ty a já budeme příští rok konzuly.“

„Vy dva jste přeplatili všechny ostatní,“ poznamenal tribun Manilius.

„A já jsem se zavázal,“ pokračoval Gaius, „že se plně oddám tomu, abych povolal Caesara z Galie a předal jeho velení důvěryhodnému muži, který dovede tuto nekonečnou válku k čestnému konci. Dostal jsi štědře zaplaceno, abys vedl kampaň za prodloužení Caesarova velení. Troufni si to popřít!“

„Popřít, že podporuji Caesara? Nikdy!“ vykřikl Aemilius Paullus. „Vydobyl Římu víc slávy a bohatství než všichni Klaudiovci v celé historii sahající až k Aeneovi! Zaslouží si všechny pocty, které mu senát může udělit! A co se týká darů, jež mi věnoval, takové projevy přízně mezi vysoce postavenými muži jsou prastarým zvykem, který ty vytrvale praktikuješ!“ Obrátil se na mě. „Decie Caecilie, cožpak vám Caesar nepomohl pokrýt vaše dluhy, které jste si udělal jako edil?“

„Vlastně, nabídl se, že je vyrovná všechny,“ pověděl jsem jim. „Ale já z jeho štědrosti nepřijal víc, než moje rodina považovala za vhodné.“ Zdálo se, že se mě všichni snaží strčit do Caesarova tábora.

„Vidíte?“ vykřikl Aemilius Paullus. „Muž tak čestný a poctivý jako náš budoucí prétor Decius Caecilius se nestydí využívat Caesarovu štědrost.“

„S větší skromností než ty,“ prohlásil konzul a významně přehlédl nesmírně nákladnou renovaci. „Nesnaž se, aby to vypadalo, že jsme snad nepřátelé Metellovců, Aemilie. Nejsme s nimi v žádné rozepři.“

Rozezlené zvýšené hlasy přitahovaly pozornost. Lidé se začali stahovat z Fora, aby nepřišli o představení. Brzy se shromáždil natolik velký dav, že si toho rozlícení politici všimli a své vášně mírnili. Tři Marcellovci doprovázeni Maniliem nakvašeně odkráčeli.

Aemilius Paullus znovu nasadil úsměv a oslovil shromážděné lidi. „Občané! Všechny vás srdečně vítám, ale dělníci tu stále ještě pilně pracují, proto vás musím požádat, abyste zatím odešli. Ale chci vás tady mít zpátky na obřad znovuzasvěcení baziliky, jakmile se po volbách ujmu svého úřadu. Uspořádám veřejnou hostinu, na kterou jste vy a všichni ostatní občané zváni.“

To vyvolalo nadšený jásot a Caesarovi vojáci se projevovali nejhlasitěji. O tom nebylo pochyb, zvolení měl jisté. Jakmile se dav rozešel, připojil se Aemilius Paullus k nám.

„Vypadá to, že příští rok bude důležitý, co, Decie?“ prohlásil.

„Rozhodně vzrušující. Senátní zasedání nebudou asi poklidná.“

„Věřím, že mohu počítat s vaší podporou.“

Vyhnul jsem se odpovědi. „Mám v senátu jen jeden hlas. Jako prétor nebudu mít v záležitostech provincií žádné slovo. Musíte si promluvit s tribuny, kteří budou ve funkci příští rok. Caesarův úspěch spočívá spíš ve shromážděních než v senátu.“

„Naprostá pravda,“ zabrblal Aemilius Paullus a pak se otočil k Sallustiovi. „Už jste si zabalil, abyste mohl vyrazit, Gaie Sallustie?“

„Vyrazit?“

„Ano, vyrazit. Hovořil jsem s Appiem Klaudiem Pulchrem a ten už připravuje seznam mužů, které vyloučí ze senátu, až bude příští rok cenzorem. Je na něm vaše jméno.“

„Vyloučit mě?“ zavyl zděšeně Sallustius. „Kvůli čemu?“

„Zdá se, že kvůli nemravnosti.“

„Vážně? Cožpak jsem o tolik horší než moji kolegové v senátu?“

„Víte lépe než já, že Appius vás nemá rád, a pro lidi, které nemá rád, to bude perný rok.“

„Z jakého druhu nemravnosti je Sallustius obviněn?“ zeptal jsem se. To jsem prostě musel slyšet.

„Nu, podívejme, jako loňskému tribunovi je mu vyčítáno, že vzal úplatky, aby žaloval Milona a vzdoroval Ciceronovi, nadále že se nadmíru zdržuje v nevěstinci, vyraboval ostijskou státní pokladnu, když tam působil jako kvestor, svedl manželky nejméně dvaceti senátorů, taktéž svedl jednu vestálku, potácel se v senátu opilý, během florálií zneuctil sochy jistých bohů, byl spatřen, jak v každoroční rvačce o hlavu Říjnového koně použil zbraně, uchýlil se k vydírání, aby poslal námořní kutr do Cirty, protože dostal chuť na čerstvé ústřice…“

„Neudělal jsem ani polovinu těch věcí!“ zaprotestoval Sallustius.

„Kterou polovinu?“ zajímal jsem se.

„Tohle je ta nejpodlejší pomluva rozšiřovaná Caesarovými nepřáteli.“

„Jenže stačí, aby vás vyloučili,“ poučil jsem ho. „Kdybych byl vámi, promluvil bych s Kalpurniem Pisonem. Téměř jistě se stane druhým cenzorem a ještě k tomu je Caesarovým tchánem. Jestli bude dělat dostatečné obstrukce, možná vás v senátu udrží.“

„Na to nespoléhejte,“ poradil mu Aemilius. „Pisonova manželka je jednou z těch, které jste podle obžaloby svedl. A vy jste jen jeden z velice dlouhého seznamu, který Appius sestavil.“

„Kdo je další?“ zeptal jsem se.

„Ten nejvýznamnější je mladý Kurio.“

„Sloužící tribun?“ podivil jsem se. „Čeho myslí, že dosáhne?“

„Za prvé, může pořádně znepříjemnit Kuriovi život,“ podotkl Aemilius Paullus, „i když proti němu nemůže podat okamžitou žalobu. Za druhé, bude rozdělovat veřejné zakázky. Kurio má spoustu přátel a příznivců mezi bohatými publicani. Kolik z nich si, myslíte, zajistí či obnoví své smlouvy za jeho cenzorátu?“

„To je vskutku mocná zbraň,“ uznal jsem.

„A tribun musí složit své pravomoci v určenou dobu – abych byl přesný, příští prosinec,“ připomněl nám Aemilius Paullus. „Cenzor žádnou takovou povinnost nemá. Může zůstat ve funkci, dokud neusoudí, že je naplněna. Odhaduji, že Appius zůstane ve funkci, dokud se nevypořádá se všemi úředníky příštího roku, kteří mu nejsou po chuti.“

„Pak nemám příliš šancí udržet si svůj pruh nějakým rychle předaným úplatkem,“ řekl Sallustius. „Nu, co jedni cenzoři vyhlásí, další mohou zrušit. Možná ani nebudu muset čekat tak dlouho.“

„Jak toho dosáhnete?“ zeptal jsem se ho. Vyloučení cenzory obvykle znamenalo pětileté čekání, než se vlády ujal pár, jenž vám byl přátelštěji nakloněn. Pak jste museli začít znovu od začátku, nechat se zvolit za kvestora a sloužit v tomto úřadu rok, abyste mohli být zvoleni do senátu.

„Appius nezůstane v úřadu déle, než stihne vykonat to, co říká Aemilius Paullus. Nebude mít žádnou výmluvu a bude mít na práci jiné věci. Požádám Caesara, aby mi zajistil kvestorát, aniž bych musel projít volbami. Může přimět comitia, aby mi ho zaručili aklamačním hlasováním. Pro Marka Antonia to udělal. Jeden rok, a můžu znovu zaujmout své místo v senátu.“ Během několika vteřin Sallustius vymyslel způsob, jak se vymotat z politické nesnáze, jež by méně přizpůsobivého muže srazila na kolena. Bez talentu tedy rozhodně nebyl.

„Takže vidíte?“ ozval se Aemilius Lepidus Paullus. „Být Caesarovým přítelem má své výhody.“ Pak mu úsměv pohasl. „Úplatkářství! Jako kdybych nepodporoval Caesara i bez toho, že si mě koupil! Aemiliovci a Juliovci Caesarovci jsou spojenci už celé generace.“

To jsem nemohl potvrdit, ale bylo zřejmé, že ho obvinění z korupce užíralo. Caesarova štědrost mohla být matoucí. Občas si zkrátka oddanost nějakého člověka koupil, což byl zjevně případ Kuria. Ale stejně často byl štědrý k muži, o jehož podpoře nebylo sporu.

„Jak tu záležitost příštího roku vyřešíte?“ zeptal se ho Sallustius. „Je jasné, že do úřadu s vámi zasedne kolega, který vám nebude přátelsky nakloněn.“

„Hodně záleží na tom, jak velkou budu mít podporu. Od senátu toho nemohu moc očekávat.“

„Můžete spoléhat na mou,“ prohlásil Sallustius, „ale já se patrně zaměřím na literární činnosti ve svém venkovském domě.“

„Pak to vypadá, že se budu muset spolehnout na lidová shromáždění. Ta mají v těchto dnech tu skutečnou moc.“

A už to tu bylo zase: třída proti třídě. Schylovalo se k válce.

Kapitola 8

„Octavia řekla něco důležitého,“ pověděl jsem Julii.

„Co to bylo?“

„Nevzpomínám si.“

„Tak to hodně pomůže.“ Seděli jsme u večeře, zatímco k nám přes zdi a dveřmi pronikaly zvuky hlučné zábavy. Všichni bavili Caesarovy vojáky a veselí se vylilo do ulic a náměstí, kde se objevily stoly a víno teklo proudem. Přál jsem si, abych mohl být venku s nimi.

„Chci říct, že si pamatuji všechno, co řekla. Jen nemůžu přijít na to, co znělo falešně.“

„Vyspi se na to,“ poradila mi Julie. „Třeba tě podobně jako Kallistó navštíví bůh, který to za tebe vyřeší.“

„To by se mohlo stát,“ připustil jsem. „Když hovoříme o té vzdělané dámě, už se jí podařilo rozluštit šifru?“

Julie zavrtěla hlavou. „Ne, odešla jsem od ní krátce po tobě. Chtěla jsem jí poskytnout potřebný klid k práci.“

Zapřemýšlel jsem, o čem si ty dvě doopravdy povídaly. Bezpochyby o mně a o mých nedostatcích.

Ozvalo se zabouchání na dveře a o několik okamžiků později vešel můj otec doprovázený Scipionem a Nepotem. Julie přichystala víno a vzdálila se, i když velkou radost z toho neměla. Tihle muži však byli příliš staromódní, aby probírali politiku v přítomnosti ženy.

„Co ses dozvěděl?“ vybafl na mě otec. Podal jsem mu stručnou informaci o tom, co jsem dělal, a on znechuceně zavrčel. „Marnil jsi čas, zatímco my jsme ti organizovali podporu.“

„Naopak, mně to připadá zajímavé,“ ozval se Metellus Scipio. „Tu i onde jsi posbíral spoustu důkazů, Decie. Dospěl jsi k nějakým závěrům?“

„Jen k několika drobným, které mohou vést k tomu hlavnímu.“

„Jako například?“ zeptal se Nepos.

„Fulvia zabili tři nebo víc vysoce postavených mužů.“

„Jak to?“ chtěl vědět otec. „Počet zbraní dokládá více útočníků a toho ničemu drželi zezadu; připouštím, že tvůj řecký přítel ví, o čem tady mluví. Proč si ale myslíš, že patřili mezi urozené či význačné, a ne jen k obyčejné pouliční chátře?“

„Nešikovnost provedení,“ pověděl jsem jim. „Který dospělý Říman neví, jak nožem zabít člověka? To je přeci součást tréninku každého vojáka, a dokonce i ti, kteří nikdy nesloužili v legiích, vidí, jak se to dělá v arénách buď s rovnými ostřími, nebo i se zahnutými sicas. Tenhle muž byl udolán množstvím povrchních ran jako nějaký ničema sprovozený ze světa orientálním monarchou. A ty rány byly provedené rovnými ostřími, k takovému účelu naprosto nevhodnými.“

Scipio přikývl. „Urozený muž by nikdy nepoužil zbraň sica, dokonce ani v případě, že by chtěl spáchat vraždu.“

„Přesně. A bylo tam tohle: každý se chtěl na vraždě účastnit, ale nikdo si nepřál být tím, kdo zasadí smrtící ránu.“

„Nechápu, co myslíš,“ prohlásil otec.

„Už jsme to zažili dřív,“ začal jsem vysvětlovat „Podstatou spiknutí je účastnit se, ale také zajistit, že i ostatní přispějí stejnou měrou. Vzpomeňte, jaké absurdní úsilí vynaložili Katilinovi muži, aby se ujistili, že každý z nich podléhá trestu smrti. Tak nikdo nemohl vycouvat a nikdo nemohl udat ostatní.“

„Takže každý přispěje troškou k smrti, co?“ řekl Nepos.

„Představte si, že jste součástí takového spiknutí,“ začal jsem.

„Nikdy!“ vybuchl otec.

„Počkej, vyslechni mě. Myslím to takhle. Kdyby ses spolčil s několika kolegy, abyste zavraždili význačného muže, přispěchal bys rovnou k němu a podřízl mu hrdlo, zkrátka provedl bys to tím nejjednodušším způsobem? Ne, protože bys přesně věděl, co by udělali ostatní: s výrazem hrůzy v obličeji by ucouvli, ukázali by na tebe a řekli: ,Och, podívejte, co provedl!‘ Představ si, jak trapně by ses cítil. Ne, toho ubohého mizeru bys sekl, pak bys ustoupil a ujistil se, že ostatní udělají nejméně totéž, co ty. Teprve pak by někdo zasadil smrtící ránu.“

Chvilku nad tím hloubali. Nebyli zvyklí na moje logické uvažování. Nakonec promluvil Nepos.

„Chápu, že se muži dokáží takhle spiknout proti skutečně význačnému člověku, třeba Pompeiovi nebo Caesarovi. Ale proč proti takové nule, jako byl Markus Fulvius? Neznamenal vůbec nic.“

„Ano,“ přisvědčil jsem, „ale kým se mohl stát?“

„Decie,“ ozval se Scipio netrpělivě, „ty nejsi Sokrates a my rozhodně nejsme studenti, co tě zbožňují. Přestaň klást otázky a dej nám nějaké odpovědi!“

„Ano, ano!“ souhlasně zvolali druzí dva. Moc rád jsem je takhle dráždil.

„Právě dnes dopoledne, když jsem jednal s řeckou dámou, která pro mě pracuje na rozluštění té šifry, jsme si povídali o tom, co pro nás Římany, pro obyčejné lidi a neméně pro patricije a aristokraty, znamenají rodová jména a pokrevní příbuznost. Markus Fulvius byl Klodiův švagr, po kterém prostí lidé stále truchlí. On a jeho sestra Fulvia jsou navíc vnuci Gaia Graccha. Prostí lidé nic neuctívají tak, jako právě jména Gaia a Tiberia Graccha.“

„Gracchus!“ odfrkl si otec. „Na to jsem zapomněl. Scipione, jaký je tam příbuzenský vztah?“ Scipio se svými patricijskými předky byl uznávaný odborník. Dokázal odříkat římské rodové linie celých generací způsobem, kterým většina z nás uměla vyjmenovat rodokmen závodních koní.

„Manželka Gaia Graccha byla jistá Licinia z rodu Liciniovců Krassovců. Jejich dcera byla Sempronia, a ta si vzala – počkejte – Fulvia Flacca. Ta coura Fulvia a ten mrtvý blázen byli jistě jejich děti. Myslím, že měli ještě nějaké další.“

„Mania Fulvia,“ řekl jsem. „Je duumvir v Baiae. Teď mi pověz, kdo byla matka Gracchů?“

„Kornelia,“ prohlásili všichni jedním dechem. To nevyžadovalo žádný nápor na paměť. Kornelia, matka Gracchů, byla nejslavnější římskou matkou od dob Rhei Silvie, matky Romula a Rema. Jak se dalo předvídat, první pochopil souvislosti Metellus Scipio.

„U Jupitera! Kornelia byla dcerou Scipiona Afrikana, mého vlastního předka!“

„Přesně tak,“ potvrdil jsem. „Švagr Marka Fulvia byl nejoblíbenějším tribunem své generace, jeho dědeček slavný hrdina prostých lidí, prababička nejuctívanější ženou římské historie a prapradědeček muž, který porazil Hannibala, a pak ho o všechnu slávu ošidil cenzor Kato, nejreakčnější aristokrat, který kdy žil.“

Opřel jsem se na židli a zhluboka se napil. Potřeboval jsem to. „Představte si to: jsem tam, stojím při procesu před Juventiovým soudem. Porotu tvoří pouze členové jezdecké třídy. Tak v první řadě, velmi málo členů tohoto sboru, kteří nejsou našimi klienty, je nám přátelsky nakloněno. Markus Fulvius vstane, aby se představil, a odříká seznam svých nedávných předků a rodinných spojení. Co se stane pak?“ Podíval jsem se na ně hezky postupně z jednoho na druhého. Jako první promluvil otec.

„Zaujme přímo místo uvolněné Klodiem.“

„A bude požadovat, aby byl zvolen tribunem,“ ozval se Nepos, „i když nesloužil jako kvestor. Už se to stalo dřív.“

Otcův zjizvený obličej zrudl. „Tohle se dělo a my o tom nevěděli?“

„Proč bychom měli?“ zeptal jsem se ho. „Rodí se tu revoluce a je namířená proti lidem, jako jsme my.“

„Chceš říct, že proti římské ústavě,“ prohlásil Scipio.

„Ne, proti několika zavedeným rodinám, jež třímají moc už příliš dlouho. Kdo měl posledních třicet let moc v Římě? Muži jako Pompeius a Krassus, Hortensius Hortalus, Lukullus, rodiny jako Klaudiovci Marcellovci a ano, také Caeciliovci Metellovci. Všichni Sullovi stoupenci. Starý diktátor zabil všechny nepřátele své i jejich a nechal jim republiku k vládnutí. Pod jeho novou ústavou si mohli dělat, co chtěli.

Lidé už jich mají dost – nás mají dost, bych měl říkat. Caesar získal moc u populárů, protože se identifikoval se svým vyženěným strýcem Mariem, zapřisáhlým nepřítelem Sully. Mělo by nás překvapovat, že se nějaký další muž pokusí udělat totéž tím, že zdůrazní svůj původ od Gracchů a Afrikana?“

Projednou mě otec udivil, že mě nepeskoval pro mé neloajální myšlenky. Chvilku dumal a pak řekl: „Myslím, že můj syn má v tomhle pravdu. Ať použil jakékoli pseudořecké logické postupy, našel podstatu této hrozby. Jenže stále nevíme, kdo zabil toho Marka Fulvia, nebo proč. My měli největší důvod, ale víme, že my jsme to nebyli.“ Probodl pohledem ostatní. „My jsme to nebyli, že?“

Nepos a Scipio rázně popřeli jakoukoli odpovědnost. „Přiznejme si to,“ prohlásil Nepos, „nikdo z nás nebyl ani tak chytrý, aby byť jen tušil tu hrozbu. Neměli jsme důvod ho zabíjet, dokud nám to tady Decius nevysvětlil, a teď už je mrtvý. Ale jak do toho pasuje Gaius Klaudius Marcellus? Jak jsi právě řekl, Decie, Klaudiovci Marcellovci jsou staří sullovci a jsou zapřisáhlí odpůrci Caesara. Proč by poskytovali patronát tomuhle údajnému tribunovi?“

„Snad chtěli Marcellovci vychovat Caesarovi soupeře,“ řekl Scipio. „Fulvius mohl odvést část lidové podpory, kterou Caesar potřebuje, aby prosadil své cíle. Klodius byl Caesarův poslušný pes. Fulvius by nebyl.“

„Velmi mazané,“ připustil jsem. „To mohla být klidně součást celého plánu. Stále to ale nevysvětluje, kdo ho zabil.“

Chvilku jsme dumali, dokud jsme se nepřesvědčili, že té noci k žádným závěrům nedojdeme.

U dveří se ke mně otec otočil a řekl: „Jen ty dokážeš využít vyšetřování jako výmluvu pro výpravu za ochutnávkou vín a ještě z toho těžíš.“ Byl bych málem přísahal, že jsem viděl na jeho tváři úsměv.

Julie se ke mně připojila, hned jak odešli.

„Určitě jsi poslouchala,“ řekl jsem.

„Samozřejmě. Věci začínají dávat určitý smysl. Třeba odhalíme i zbytek dřív, než začne proces.“

„Pomalu nám docházejí zdroje k vyšetřování,“ postěžoval jsem si.

„Jsou všude kolem nás.“

„Co tím myslíš?“

„Jak moc jsi unavený? Zvládneš dnes v noci ještě jednu výpravu?“

„Kam půjdeme?“ Julie bývala obvykle zásadně proti všem nočním toulkám. Řím bylo nebezpečné město a moje pověst zasloužená.

„Daleko ne. Sousedé budou vzhůru celou noc, víno teče proudem a tohle je Subura. Znáš lepší čas a místo pro městské klepy?“

Ač jsem byl unavený, ta vyhlídka mi vlila novou energii. „Báječný nápad! Ty si vezmi svoje děvče, já najdu Herma a vyrazíme sondovat terén.“

Rychle jsem vběhl do pracovny a zahulákal na Herma. Připojil se ke mně, já otevřel krabici na stole, vytáhl z ní caestus a dýku a zastrčil je do tuniky. Nemělo smysl riskovat. Hermes mi pomohl obléknout starou zašlou tógu, kterou jsem nosil na noční dobrodružství, a byl jsem připravený vyrazit.

Julie čekala u dveří, hlavu měla patřičně zakrytou palla a doprovázela ji služka Cypria. Vyšli jsme ven do rušných ulic Subury.

Slavnostní nálada nebyla tak mimořádná, na jakou jsme zvyklí při velkých oslavách, jako jsou saturnálie či florálie. Při těchto příležitostech by v tak pokročilou hodinu nikdo nebyl střízlivý a nechodil rovně. Atmosféra spíš připomínala venkovský trh s bujarým veselím, ale bez všeobecných, státem schválených orgií.

Naši sousedé nás jako obvykle pozdravili a my přivítali a pochválili vojáky ze čtvrti, kteří se přišli podívat domů, někteří poprvé za léta. Ale takových bylo žalostně málo. Mladí muži z Říma už jen zřídka sloužili v legiích, které stále víc a víc závisely na italských municipia, venkovských občanských obcích, kde byl život natolik nudný, že služba v legiích působila lákavě. v Římě se toho zkrátka dalo dělat až příliš. Ve velkém městě byl život lehký a vzrušující. Nemohl jsem jim to vyčítat. I já zoufale nerad Řím opouštěl.

Spousta místních pánských podniků a pohřebních společností zůstala otevřena, osvětlena svíčkami a lampami. Na každém rohu stoupal z kotlíků na uhlí vonný kouř a prodavači tu nabízeli zahřáté víno a grilované klobásky. v Subuře nebyly žádné velké chrámy, zato mnoho malých. Před jejich oltáři hořely ohně, aby se i bohové této čtvrti mohli účastnit slavnosti.

Naše první zastávka toho večera byla v hostinci U Gorgony. Vedl ji nějaký Strabo a jeho manželka, propuštěnkyně Lucia. k hostinci patřily i stáje, kde jsem si občas nechal koně. Dvůr lemovaný stájemi a hlavní budovou byl dnes večer plný stolů, protože majitelé chtěli vyjít vstříc tolika hostům.

Našli jsme místa u stolu zaplněného sousedy, kteří nás halasně pozdravili. Strabo a Lucia osobně přispěchali, aby nám naplnili poháry.

„Vítejte, senátore, má paní!“ zvolal Strabo. „Tohle je ještě lepší než obvyklé volební období, viďte?“

„Pro nás rozhodně,“ přizvukovala Lucia. „Ta záležitost s Fulviem je moc špatná.“ Nevypadala moc smutně kvůli mým potížím, natož kvůli obchodu, který se tu noc v jejím hostinci točil.

„Nic si z toho nedělejte,“ poradil mi Strabo. „Za pár dní se to přežene.“

„Za pár dní bude po volbách a já nebudu moci být zvolen, když to nade mnou tak visí.“

„Na to jsem nepomyslel,“ přiznal.

„To všechno spískali ti z via Sacra,“ prohlásila Lucia. „Od chvíle, co ztratili Klodia, se nám to chystají co nejvíc oplatit. Oni vědí, že jste náš oblíbený senátor.“

Lidé z via Sacra a ze Subury, přestože byli římští spoluobčané, na sebe hleděli jako kdysi Sparťané a Athéňané. Rivalita bývala obvykle dobrácká: pokřikovali po sobě v cirku, kde Subuřané fandili Zeleným a lidé z via Sacra Modrým a každoročně se bojovalo o hlavu Říjnového koně. Ale občas to přerostlo v menší občanskou válku, kdy nepřetržité pouliční bitky, trvající celé dny, přinášely spoustu mrtvých.

„Ví někdo něco o tom Fulviovi?“ nadhodila jen tak Julie. Byl to dlouhý stůl a seděl u něj poměrně reprezentativní vzorek sousedů: majitelé obchodů, povaleči, zloděj, židovský obchodník s mramorem, jeden či dva řemeslníci, dokonce i další senátor.

Posledně jmenovaný byl Spurius Gavius Albinus, muž z úplně bezvýznamné suburské rodiny. v každé generaci se jim podařilo nechat zvolit jednoho syna za kvestora a odtud putoval na křeslo do senátu. Ten pak nikdy nezastával vyšší úřad, ale členství v senátu bylo doživotní, pokud vás cenzoři nevyloučili. A tak si tímhle způsobem Gaviovci udržovali postavení jako senátorská rodina. v té době byla velká většina senátu složena právě z takovýchto mužů. Jen malá skupinka senátorských rodin měla mezi sebou členy, kteří kdy zastávali úřad prétora, a ještě menší skupinka rodin, včetně té mé, se mohla chlubit, že měla ve svých řadách konzula.

„Prý se příští rok chystal kandidovat na tribuna,“ ozval se majitel obchodu.

„Odkud tohle víte?“ zajímala se Julie.

Muž se zatvářil zmateně. „Netuším. Prostě se to povídá. Fulvius si chtěl udělat velké jméno tím, že zaútočí na Metellovce.“

„Já slyšel,“ řekl zloděj, „že měl plán, jak pořádně znepříjemnit život Pompeiovi.“

„Pompeiovi?“ podivil jsem se. „Tomu mizerovi tedy ambice nechyběly.“

„Co jsem se doslechl,“ pokračoval zloděj, „prý došel k tomu, že má v sobě lepší krev než Pompeius.“

„Já trochu znal jeho otce,“ ozval se obchodník s mramorem. „Dvakrát nebo třikrát ročně jezdím obchodně do Baiae.“ Byl to zcela helenizovaný Žid, což znamená, že jeho oblečení, vlasy, bradka a šperky – to všechno bylo řecké, a on tím jazykem hovořil plynule jako vzdělanec. Vystačil si se jménem Filippus. Předpokládám, že si to jméno vybral sám a bylo chytře zvolené, protože je to jedno z mála římských jmen řeckého původu.

„Byl to Fulvius Flaccus, ne?“ zajímal jsem se.

„Publius Fulvius Flaccus Bambalio,“ dal si Filippus záležet na důkladném vyslovení celého jména. „On a jeho partner darovali městu Baiae pěkný Neptunův chrám. Pro vnitřní i venkovní výzdobu jsem dodal překrásný zelenomodrý mramor.“

„Jeho partner byl Sextus Manilius?“ zeptal jsem se.

„Ne. Byl to Gaius Octavius, ten, který byl před několika lety prétorem.“

Málem jsem převrhl svůj pohár, ale včas jsem ho zachytil. „Octavius? Neměl jsem ani tušení, že má ten člověk majetek v Baiae!“

„Ach ano!“ přisvědčil senátor Gavius. „Octavius sloužil jako duumvir jeden rok z každých tří. Patřil k hlavním mecenášům města.“ Se spokojeným úsměvem dodal: „Já do Baiae jezdím často.“

Nejspíš proto, že ty pro stát nikdy nic neuděláš, pomyslel jsem si. Málem jsem řekl něco nerozvážného, ale v té chvíli skočila do řeči Julie.

„Slyšeli jsme, že Fulvius Flaccus a Sextus Manilius jsou blízcí přátelé.“

„To jsou,“ přisvědčil Gavius. „Manilius je další z pravidelných duumviri v Baiae. Tam na jihu je malá skupinka rodin, které se v nejvyšších úřadech střídají.“ Dolil si pohár a zakřenil se na mě. „Přesně jako tady.“

„Manilius?“ ozval se kovotepec mědi jménem Glabrio. „Je nějak příbuzný s mladým tribunem?“

„Podívejte!“ vykřikla Julie vesele a dupla mi na nohu. „Tady je náš slavný hrdina zpátky z války!“ Bylo to šťastné načasování. I bez podupané nohy jsem věděl, že nechceme tenhle gordický uzel intrik rozetnout před našimi sousedy.

Do dvora vešla rodina mých klientů. v jejich čele kráčel starý Burrus, veterán mé legie ve Španělsku. Jeho syn Lucius, kterého jsem naposledy viděl v Galii před několika lety, měl na hlavě vavřínový věnec, na sobě vojenskou tuniku a opasek. Ruku měl kolem ramen svého synovce, kterého zdobil jeden z těch galských kroucených náhrdelníků, co se teď objevovaly všude. Jeho matka byla omotaná pořádně dlouhými pruhy křiklavě kostkované a pruhované látky.

„Patrone! Paní!“ zvolal Lucius, když nás zahlédl. Stiskl jsem mu ruce a všiml si, že má na obou zápěstích stříbrné náramky. Mezi římskými muži nosili náramky pouze vojáci a jednalo se o vyznamenání za statečnost. Nebylo běžné, aby tak mladý muž nosil dva. „Vidím, že jsi měl plno práce.“ Nalil jsem pohár a podal mu ho. „Stále u první kohorty?“

„Teď už jsem optio v antesignani první kohorty.“

Starý Burrus se dmul pýchou a měl k tomu důvod. Ten výraz už je dnes zastaralý, ale v té době antesignani, „ti, kteří bojují před zástavami,“ byli elitou legií, nejstatečnější ze statečných. Stát se optiem takových mužů byla velká čest.

„Ohromné. Co nevidět z tebe bude setník!“

„Příští rok,“ prohlásil sebevědomě, „až odejde primus pilus na odpočinek, pak se můj setník stane prvním setníkem a já nastoupím na jeho místo.“

Vyvalil jsem oči. „To znamená, že budeš starší setník, aniž bys kdy sloužil jako setník junior!“

„Caesar ví, jak odměnit nejlepší muže,“ prohlásil jeho otec a zvedl jedno synovo zápěstí s náramkem, aby ho mohli všichni obdivovat. „Kdyby měl hodnost centuriona, když si je vysloužil, nosil by na prsou phalerae.“ Tyhle impozantní ozdoby – devět masivních stříbrných disků nošených na zbroji – se udělovaly jen setníkům. „Tak jako tak bude nejmladším mužem, který se kdy stal starším setníkem v Desáté.“

„To si musíme poslechnout,“ prohlásil jsem. Udělali jsme všem místo u stolu a další hodinu nás bavily válečné historky Lucia Burra. A když pomyslím, že jen před pár lety jsem tohohle mladého hrdinu zachránil před popravou za vraždu jeho vlastního setníka! To jen dokládá, že dobré skutky jsou skutečně odměněny. Tedy alespoň občas.

Když polevily zvídavé dotazy, Lucius se ke mně otočil a řekl: „Otec mi pověděl, že vy a celá vaše rodina jste byli napadeni.“

Stručně jsem ho seznámil s událostmi, ale jen s těmi, které se všeobecně věděly.

„Nejspíš je za tím Pompeius,“ prohlásil rovnou.

„Proč to říkáš?“

„Už nás nepodporuje jako na začátku války. Žárlí na Caesarův úspěch a slávu.“

„O tom vůbec nepochybuji, ale nezdá se mi, že by se účastnil něčeho takového. Je to příliš lstivé. Pompeius je člověk přímého činu. A navíc, jak by nás asi tohle mohlo přivést do Pompeiova tábora?“

„Nevím,“ přiznal, „ale je to on. Uvidíte.“ Jeho přesvědčení bylo neotřesitelné.

Začínal být jako Julie: Caesar by neudělal nic špatného a Caesarovým protivníkům a nepřátelům se nedalo věřit. Všichni Caesarovi vojáci přemýšleli a mluvili přesně takhle. Nikdy jsem nepochopil, proč jsou muži tak oddaní člověku, který je nechává zabíjet pro svůj vlastní zisk a slávu, ale je to tak. Abych řekl pravdu, v lidském chování je toho spousta, čemu nerozumím. Snad to chápou filozofové, ale já jsem teď už moc starý, abych s filozofií začínal. A navíc mám podezření, že většina filozofů jsou podvodníci a blázni.

Později jsme se s Julií vydali k malému Merkurovu chrámu, který stál přímo za naším domem.

„Existuje ještě další jméno, které se objevilo až příliš častokrát,“ řekl jsem jí při chůzi. „Octavius.“

„Byl jen obyčejnou politickou nulou,“ prohlásila. „Dotáhl to až na prétora, ale nikdy si nezískal žádný skutečný věhlas. Myslím, že zemřel loni nebo předloni. Ale máš pravdu. Jméno, které se při vyšetřování spiknutí objeví dvakrát, je jistě podezřelé. Zrovna dnes ráno jsme mluvily s Kallistó o jeho dceři a jejím sňatku s Gaiem Marcellem…“

„To je ono!“ zvolal jsem ve chvíli, kdy jsme zahnuli za roh vedle maličkého chrámu. Jeho oltářní oheň obsluhovaný párkem ospale vyhlížejících kněží stále jasně plápolal. Když jsem vykřikl, podívali se naším směrem.

„Mluv tiše. Co je to?“

„To, co Octavia řekla a co mi bylo podezřelé, jen jsem si na to nemohl vzpomenout. Řekla, že svého bratra neviděla od doby, co byl nemluvně.“

„No a co?“

„Dnes dopoledne jsem mluvil s Katonem. Říkal mi, že před několika měsíci mladý Gaius Octavius přednesl pohřební řeč za svou babičku Julii, Caesarovu sestru. Chce snad Octavia tvrdit, že nebyla na pohřbu své vlastní babičky?“

„Decie! Občas máš opravdu božské vnuknutí! Já jsem na tom pohřbu byla. Koneckonců to byla moje teta a setkala jsem se tam se všemi Juliovci Caesarovci. Pamatuji se na řeč toho kluka, přednesl ji skvěle na někoho tak mladého. Tys byl tehdy stále ještě na Kypru.“

„A byla tam Octavia?“

„Byla. Tak proč o tom teď lže? z jakého důvodu předstírá, že se svým bratrem nemá nic společného?“

„To hodlám zjistit.“

Kapitola 9

Noc byla sice dlouhá, ale pro změnu jsem se probudil brzy a úplně čilý. Čas se krátil a já nemohl ani chviličku promarnit. Vyburcoval jsem Herma a Julie s otroky mě patřičně upravili a vystrčili ze dveří dřív, než celé město zalilo denní světlo.

„Tak znovu do archivu, Herme,“ řekl jsem.

„Znovu?“

„Ano. Dnes to bude katastr.“

Ten byl umístěn v přízemí a několik jeho místností bylo vyhloubeno dozadu do svahu Kapitolu. Protože nic nebylo důležitějšího než vlastnictví půdy, těmto dokumentům se dostalo té nejvyšší ochrany před ohněm.

Oddělení měl na starosti starý propuštěnec z Athén jménem Polyneikes. Našli jsme ho u jeho stolu v tmavém nitru obrovské budovy. Byl bílý jako larva od toho, jak trávil dny pohřbený v posvátné půdě pod Kapitolem. Jediné světlo vycházelo z olejových lamp, které hořely zamčené ve svítilnách s čočkami z na palec tlustého skla. Lampy se musely zapalovat venku a pak uzamknout, než byly odneseny dovnitř. Zapálit světlo uvnitř těchto místností znamenalo pro otroka ukřižování, pro svobodného muže zkrácení o hlavu.

„Tohle je velice nezvyklé,“ prohlásil Polyneikes ne tak nevrle jako Androkles, jehož kanceláře byly o dvě patra výš.

„Co stanovuje zvyklosti tohoto místa?“ zeptal jsem se ho. „Já jen potřebuji najít historii kusu městského nemovitého majetku. Je to únavná práce, to uznávám, ale bude vám to stát za to.

Nesnažte se mě přesvědčit, že jste neúplatný. Koneckonců jste Řek.“

„Vypadám, že potřebuji peníze?“ zeptal se. „Už jsem zaplatil za svůj pohřeb a pro svou rodinu zakoupil velmi slušnou hrobku na via Tiburtina.“

„Každý potřebuje peníze!“ zaprotestoval Hermes.

„Ne nutně,“ ozval jsem se. „Nicméně příští rok budu prétor a jen velmi málo mužů nikdy nepotřebuje laskavost. A když už ji nepotřebují pro sebe, pak se jistě hodí pro některého člena rodiny. Co vy na to, Polyneike? Jsem si jistý, že jste všichni velice poctiví a slušní lidé, ale jistě máte mezi svými příbuznými nějakého uličníka, malého darebáčka. Za mých mladých bláhových let mě můj vlastní otec víc než jednou vyplatil z vězení.“

Zamyslel se a drbal si přitom bradu po řeckém způsobu. „Nu, opravdu mám vnuka, kvůli kterému špatně spím. Své matce způsobuje nekonečné starosti a už začíná být dost starý na to, aby se dostal do vážných potíží.“

„Pokud ho zatknou příští rok, ať mě jeho matka navštíví a připomene mi, že je to váš vnuk. Za první přestupek ho propustím, když se nebude jednat o prolití krve nebo vyloupení chrámu.“

„Och, nic tak závažného by neudělal, senátore. Jen mladické nerozvážnosti. Tak se podívejme, co pro vás můžu udělat.“ Zmizel v šeru podzemních síní jako jeden z Plutonových přisluhovačů.

„Vážně ho pustíte?“ chtěl vědět Hermes.

„Jistě. Pokud opravdu půjde o mladickou nerozvážnost, takové vystrašení mu udělá moc dobře. A je-li to rozený delikvent, vrátí se zpátky a já ho podruhé šetřit nebudu.“

O chvilku později se Polyneikes vynořil s dokumentem vyrytým na měděných destičkách. Některé staré římské rodiny používaly měděné destičky jako další pojistku proti ohni, vodě, hladovému hmyzu a prostému stárnutí. k těmto účelům se občas používaly olověné destičky, jenže olovo se taví při nízkých teplotách, takže se to vlastně nevyplatilo. Měď je dražší, ale vydrží věky. Vynesl jsem destičky ke dveřím, kde bylo dost světla na čtení.

Dokumenty patřily k domu, v němž žil zesnulý Fulvius a který vlastnil Gaius Klaudius Marcellus. Ale Marcellovi patřil jen poslední čtyři roky. Předtím byl majitelem Gaius Octavius.

„Jak byla tato nemovitost převedena z Octavia na Marcella?“ zeptal jsem se Polyneika. „Byla to koupě? Dar?“

„Nemám ponětí, senátore. Zákon vyžaduje zaznamenání převodu vlastnictví, ale netrvá na osvětlení způsobu převodu. Gaius Octavius potvrzuje, že tahle nemovitost nyní patří Marcellovi, a připojuje svou pečeť. To je vše. Nechtěl bych být tím, kdo bude takového muže žádat, aby mu sdělil detaily.“

„Pravda,“ přitakal jsem. „Aristokraté jsou nedůtkliví, když se začne mluvit o tak vulgárních tématech, jako jsou peníze. Strašně rádi je získávají, ale hrozně neradi o nich hovoří. Nepředpokládám, že byste tady mohl mít záznamy o nemovitostech v Baiae?“

„Děláte si legraci, senátore? Máme dost starostí s dokumenty týkajícími se města a jeho okolí. Už takhle potřebujeme nové tabularium. Ne, bohužel budete muset jet do Baiae, jestli do těch listin chcete nahlédnout.“ v očích se mu zlomyslně zablýsklo. „Plánujete, že se za několik let stanete konzulem, že, senátore? Vaše jméno by se stalo nesmrtelným, kdybyste nám poskytl nový archiv. Mohl byste ho nazvat Tabularia Caecilia Metella. Pozemek přímo nad touhle budovou je úplně volný. Určitě víte, že Caesar se nám chystá věnovat novou velikou baziliku. Bude se jmenovat Juliova a stane se největší stavbou v Římě. Ale vaše tabularium by stálo na vyšším místě a působilo by impozantněji.“

„Pokud ve svém proprétorském roce dostanu příležitost vyrabovat Parthskou říši, zvážím to. Ale jestli věnuji městu archiv, nechám ho zorganizovat jako Museion v Alexandrii. Lidé, kteří si jen pamatují jako vy, budou bez práce.“

„Co je mi po tom? v té době už budu na odpočinku.“

Venku jsme s Hermem pozorovali Forum, jež se zahřívalo v ranním slunci.

„Nejspíš bychom mohli znovu zkusit záznamy cenzorů,“ navrhl Hermes. „Gaius Octavius možná přiznal vlastnictví té nemovitosti v Baiae, jestli byla jeho.“

„To by mohla být jen spousta práce pro nic za nic,“ opáčil jsem. „Nemusel dokládat každou jednotlivou věc, kterou vlastnil, jen dost na to, aby prokázal své postavení a způsobilost k zastávání úřadu. A na to by měl bohatě stačit jeho majetek ve městě. v každém případě my teď nepotřebujeme vědět, kdo kdy kterou nemovitost vlastnil. My potřebujeme vědět, jaké tam může být případné spojení.“

Hermes se opřel lokty o zábradlí před tabulariem a bradu si položil do jedné dlaně. Vypadal jako nějaký řecký bůh dumající o osudu smrtelníků. Vyrostl z něj skutečně krásný mladý muž.

„Zdá se mi,“ spustil, „že posledních pár let je každý buď pro Caesara, nebo pro Pompeia. Marcellus Caesara nenávidí. Ale Octavius? Oženil se s Caesarovou neteří jako vy. Pak svou dceru provdal za Marcella.“

„Octavia tvrdí,“ řekl jsem, „že přetrhala všechny svazky s Juliovci, ale lže. Proč?“

„Tak se nad tím zamysleme,“ prohlásil, „ale nepřemýšlejme s prázdným žaludkem.“

„Vynikající nápad.“

Sešli jsme do jedné z malých postranních uliček z vicus Iugarius, kde se nacházely naše oblíbené stánky s jídlem. U pultu jsme dostali kouřící misky s dušenou rybou ochucenou omáčkou garum a poháry ohřátého trpkého vína notně ředěného vodou a lehce kořeněného. Takové jídlo člověka pořádně probere a zaručí, že zůstane pěkně bdělý, připravený čelit nejúnavnějšímu senátnímu jednání. Vzali jsme si s Hermem snídani ven a nabírali nakyslé octové dušené maso odlomenými kousky chlebové placky.

„Myslíte vážně, že postavíte nové tabularium?“ zeptal se Hermes a drobky mu padaly z úst.

„Jestli něco postavím, bude to tohle. Město vážně nepotřebuje žádný nový chrám. Do Pompeiova divadla se vejde většina obyvatel. Není nutný ani nový most. To, co opravdu potřebujeme, je výkonný systém, jak uchovávat záznamy. Ale pochybuji, že budu kdy tak bohatý, abych něco takového uskutečnil.“ Napil jsem se vína a zkřivil obličej, jak bylo štiplavě kyselé. „Vlastně mám dojem, že celý tenhle zvyk se vymkl z rukou.“

„Co tím myslíte?“

„Myslím tím to, jak velcí muži vyrazí a plundrují svět. Když se vrátí zpátky domů, postaví obrovské památníky, načmárají na ně svá jména a pak se vyhřívají ve slávě toho všeho.“

„Cožpak to tak nebylo vždycky?“

„Ano, a to je ta potíž. Jsme pány světa a stále jednáme jako velké ryby malých řeckých městských států, vztyčujeme vlastní sochy a nazýváme to nesmrtelností.“

„Ale co jiného se dá dělat?“

„Nevím,“ přiznal jsem. „Ale je to marnotratné. Měli bychom přijít na něco lepšího, co udělat s naší kořistí. Takhle končíme jen s hromadou levných otroků a drahých památníků, s občasnými představeními a veřejnými hostinami.“

„Vy máte rád představení a veřejné hostiny.“

„To snad každý, ne? Ale nejsou užitečné.“

„Promluvil jste jako obchodník. To nepomůže vyřešit náš problém.“ Podal teď už prázdnou misku chlapci a ten ji přidal ke kupičce dalších, které držel v jedné ruce.

„Občas musíš svou mysl odvést od problémů, pokud je máš někdy vyřešit.“

„O něčem jsem přemýšlel,“ řekl Hermes a teď zase vrátil prázdný pohár malé holčičce, která je sbírala.

„Pověz mi to.“ Dal jsem dívence svoje nádobí.

„Předevčírem, když jsme podnikli tu malou loupežnou výpravu, nám bylo divné, proč v domě nejsou žádní otroci. Řekl jsem, že nejspíš patřili tomu, kdo Fulviovi dům pronajal.“

„To si vzpomínám.“

„Teď víme, že dům po sobě vlastnili Octavius a Gaius Marcellus. Nejspíš šli zpátky do svých vlastních domácností. Octavius je mrtvý, takže je nepravděpodobné, že by otroci byli jeho. Co se vrátit do Marcellova domu? Mohl bych přimět některé z nich promluvit.“

„Octavia na mě působila jako žena, která drží služebnictvo zavřené v domě a neustále při tvrdé práci.“

„Existují způsoby,“ ujistil mě. Protože sám býval otrok, dobře věděl, o čem mluví.

„Pak se tam vydej.“ Rozdělil jsem si s ním svoje peníze na úplatkový fond. „Já půjdu ke Kallistó. Jestli tam nebudu, až skončíš, podívej se po mně na Foru. Zítra mám mít soud a volby jsou den nato, tak se musím chovat jako obviněný i jako kandidát, dělat si přátele i sbírat hlasy.“

Kallistó jsem našel na nádvoří jejího domu obklopenou stohy knih a čtyřmi nebo pěti pomocníky – a taky Julií. Zdálo se, že moje manželka si vyvinula speciální smysl pro odhalení toho, kdy hodlám navštívit atraktivní ženu.

„Jak jde práce?“ zeptal jsem se.

„Báječně!“ prohlásila Kallistó se zardělým výrazem, jež si většina žen šetří pro důvěrnější chvíle. „Učinila jsem spolehlivý převod nejméně šesti řeckých písmen!“

„Jen šesti?“

„S těmihle rozřeším zbytek během okamžiku!“ zvolala šťastně.

„Okamžik je přesně tolik času, kolik mi ho zbývá,“ povzdechl jsem si.

„Nesmysl,“ prohlásila Julie. „Dnes máme celý den a i dnešní noc, bude-li třeba. Času je spousta.“

„Tak co jsme se dozvěděli?“

„Radila jsem se s mnoha učenci tady v Římě,“ řekla Kallistó, „a někteří z nich mi půjčili své knihy týkající se tématu.“ Pokynula k hromadě papyrových listů a svitků, které pokrývaly stoly a stolky. Vzala maličký svitek a třímala ho jako trofej. „Ukázalo se, že tenhle je výjimečně důležitý.“

„A čím to?“

„Měl ho ve své sbírce Xenofanes z Théb. Je to architekt, který navrhl Pompeiův divadelní komplex na Martově poli. Protože je architekt, dychtí vědět vše o geometrii. Tahle kniha je od pythagorejského filozofa jménem Aristobulus.“

„Já se s pythagorejci setkal,“ pověděl jsem jí. „K této sektě se hlásí dokonce i několik senátorů. Jsou to hrozně nudní lidé, protože stále hovoří o převtělování duší a těch jejich hloupých stravovacích zvycích.“

„Nebuď tak natvrdlý, Decie,“ prohlásila Julie. „Prostě poslouchej.“

„Omlouvám se. Prosím pokračujte.“ Dobře jsem věděl, že nemám ignorovat tón jejího hlasu.

„Aristobulus,“ pokračovala Kallistó, „je učenec, který zkoumá symbolické používání číslic a znaků. Je zastánce konceptu zvaného ,neznámá kvantita‘. Je to těžko pochopitelné a tajemné pole studia. Pythagorejci jsou zřejmě jediní učenci, kteří se oblasti mystiky věnují seriózně. Pokud vím, nikdo jiný než Aristobulus na tomto problému nepracuje.“

Zase jsem se v jejím výkladu ztratil, ale měl jsem pocit, že rozumím hlavní myšlence. „Myslíte si, že to má co do činění s – jak jste to nazvala? – s tím ,znakem pro nic‘?“

„Aristobulus používá deltu jako svůj zkrácený symbol pro neznámou kvantitu. Od ní už je jen malý krůček k symbolu pro vůbec nic.“

„Točí se mi z toho hlava,“ prohlásil jsem, „ale důvěřuji vašim obsáhlým znalostem v tomto oboru.“

Vzal jsem z její ruky malý svitek. Byl pěkně zhotovený, uzavřený v koženém pouzdře se slonovinovou visačkou na jednom konci. Na slonovině bylo maličkými, precizními řeckými písmeny napsáno jméno autora: Aristobulus z Krotónu.

Zježily se mi vlasy. Krotón. Kde jsem jen nedávno to jméno slyšel vyslovit? Od chvíle, kdy celá záležitost začala, byly mé dny tak nabité událostmi, že jsem začínal ztrácet přehled, kdo mi co řekl. Pro Římana veřejně činného, vychovaného naučit se zpaměti ohromné množství detailů, byl ten pocit matoucí.

„Decie?“ ozvala se Julie. „Už zase máš ten výraz.“

„Jaký výraz?“ zajímala se Kallistó.

„Výraz, jako by ho do hlavy udeřilo obětní kladivo,“ vysvětlila moje žena.

„Myslím, že vypadá jako dionýský prostopášník ve stavu ekstasis, mysl je zcela mimo tělo.“

„Není to něco jako enthusiasmos?“ chtěla vědět moje milovaná Julie.

„Ne, to je prostoupení bohem. Byl by mnohem živější.“

„Místo abyste o mně hovořily, jako bych tu nebyl,“ prohlásil jsem, „mohly byste mi trochu pomoct. Snažím se vzpomenout si, kde jsem nedávno slyšel vyslovit jméno Krotón.“

„Nastolila se otázka, jestli jsi tady,“ prohlásila Julie. „A jak bychom ti mohly pomoci, aby sis vzpomněl? Nebyly jsme u toho, když se to stalo.“

„Uvažujme, jak to téma mohlo vyvstat,“ prohlásila Kallistó. „Čím je město Krotón proslavené? Přirozeně to byl domov Pythagora.“

„Tak se podívejme“ – dumala Julie – „Krotón? Atleti. Klenotníci.“

„To je ono! Předevčírem jsme s Hermem našli ve Fulviově stole pečetní prsten. Znalec drahých kamenů, se kterým jsem se radil, řekl, že řezba na kameni je ve stylu řeckých měst jižní Itálie. Byl si docela jistý, že je z Krotónu.“

„Já takovou logiku zbožňuji!“ radovala se Kallistó. „Vím, že aplikovaná logika nemá dobrou pověst, ale mně připadá fascinující. Ale co je s tím prstenem?“

Tak jsem jí pověděl o té drobné krádeži. Pomyslel jsem na vraždu a vloupání, spiknutí a intriky toho či onoho druhu a připadalo mi, že se těžké zločiny začínají kupit.

„Jestli bylo tohle spiknutí zosnováno v Baiae, jak si myslíte,“ řekla Kallistó, „kde vzniká spojení s Krotónem? Ta dvě města neleží blízko sebe.“

„Baiae je asi na půl cesty mezi Římem a Krotónem,“ vložila se do hovoru Julie. „Je to pořádná dálka oběma směry.“

„Spiklenci,“ řekl jsem, „chtěli šifru. Jak jsem zmínil, někteří senátoři se řídí učením Pythagora – nemyslím tím pochopitelně spiklence, ale některý z nich mohl zaslechnout jméno Aristobula v rozhovoru. Nebo, kdo ví, jeden z nich třeba strávil nějaký čas v Krotónu, studoval u toho muže a dozvěděl se o jeho nauce. v každém případě ho nejspíš najali, aby pro ně vymyslel šifru. Za dobrou odměnu by byl jistě s radostí dojel do Baiae, aby se s nimi domluvil.“

„Ale proč prsten z Krotónu?“ zeptala se Julie.

„Tahle záležitost je plná drobných neobvyklostí. Ale pochybuji, že je to náhoda. Ve spiknutí nejsou žádné náhody.“

„To zní jako citát z Euripida,“ prohlásila Kallistó.

„Já nevykrádám řecké dramatiky,“ ohradil jsem se. „Co víte o tom muži Aristobulovi jiného, než co jste nám už pověděla?“

„Prakticky nic. Je v podstatě neznámý. Nikdy nevyučoval v Museionu ani v jiných školách Alexandrie, to bych bezpochyby věděla. Mohla bych se poptat v místní řecké komunitě.“

„Ne, prosím, na to není čas. Promluvím si s Asklepiodem. Cestuje po celé Itálii se Statiliovou skupinou, a kamkoli se dostane, všude hrozně rád vyhledává společnost učenců. Jestli byl v Krotónu, možná Aristobula zná.“

„Vynikající nápad,“ prohlásila Julie. „Proč se za ním tedy nevydáš, abychom my mohly pracovat na té šifře.“ Mně nikdo nemusí říkat dvakrát.

Asklepioda jsem našel v kuchyni Statiliovy školy. Dohlížet na stravu gladiátorů byla jedna z jeho povinností. Přesvědčil se, že je všechno v pořádku, a pak mě zavedl do své prostorné ordinace, místnosti tak přeplněné zbraněmi, že vypadala spíš jako Martův chrám než lékařské zařízení.

„Další těla k prozkoumání?“ zeptal se mě.

„Tentokrát ne. Zavedou tě tvoje cesty někdy do Krotónu?“

„Obvykle jednou ročně. To město a okolí je řecké, takže tam není taková poptávka po gladiátorech jako v Římě a Kampánii, ale městský úřad každý podzim sponzoruje skromné hry. Co tě v Krotónu zajímá?“

„Nesetkal ses tam někdy při svých návštěvách s matematikem Aristobulem?“

Jeho obličej, obvykle až k zbláznění klidný, teď ukázal skutečné překvapení. „Nu ano. Kdykoli jsem v Krotónu, účastním se každotýdenní večeře a symposia Řeckého filozofického spolku. Krotón má malou, ale význačnou společnost učenců, jak se dá očekávat od domova Pythagora. Vždy tam byl až do – nu, Krotón je úplně dole na jihu Bruttia. Jak to, že vyšetřuješ jeho případ?“ Teď jsem se pro změnu zatvářil ohromeně já. „Jeho případ? Co tím myslíš?“

„Zkraje roku byl zavražděn. Chceš říct, že to nevyšetřuješ? Protože to vypadá, že jsi vždycky u toho, kdekoli je nějaká vražda, myslel jsem…“

„Zavražděný? Poprvé jsem se o tom muži dozvěděl ani ne před hodinou v souvislosti s případem, do kterého jsem zapletený, a ty mi teď říkáš, že byl zavražděn! Jak…“

Asklepiodes zvedl ruku, abych zmlkl. „Nepleťme už dál jedno s druhým.“ Ukázal na židle vedle stolu u okna. „Posaď se.“ Tleskl a objevil se jeden z jeho tichých Egypťanů. Řekl mu něco nesrozumitelného a pak se posadil na židli proti mně. „Poslal jsem ho pro víno. Pro své nejlepší víno, protože vím, že se ti nejlépe hovoří s patřičným mazáním.“

„To je od tebe pozorné, starý příteli.“ Jsem si jistý, že jsem měl zase ten výraz jako po ráně kladivem. Nemám nic proti tomu, když se věci hýbají rychle, ale neměly by se hýbat v tolika směrech. Dostali jsme víno a bylo opravdu vynikající.

Zatímco jsem upíjel, podíval jsem se z okna na cvičební dvůr. Asi stovka mužů hlučně trénovala s meči a štíty, někteří tradičním způsobem ve dvojicích, kdy jeden má jen lehkou zbroj, ale velký štít, a bojuje proti druhému, který třímá štít malý, zato má na sobě víc ochranné zbroje. Jenže mnozí byli Galové a oháněli se svými národními zbraněmi: úzkými oválnými štíty a dlouhými meči a na sobě neměli vůbec žádnou zbroj až na prostou helmu ve tvaru hrnce. Takoví muži se v arénách objevovali stále ve větším počtu. Bylo snazší nechat je bojovat, jak byli zvyklí, než se pokoušet naučit je bojovat jako civilizované zápasníky s meči.

Jak jsem přemítal nad tím, co vidím, a snažil jsem se spočítat šance na výhru na příští velké muneře, pověděl jsem Asklepiodovi o nejnovějších zvratech v mém případu. Poslouchal velice pozorně, a když jsem skončil, zatleskal rukama a spokojeně se usmíval, jako kdyby shlédl tu nejchytřejší komedii, co kdy Aristofanes napsal.

„Jsem rád, že se někdo baví na úkor mé nepříjemné situace,“ prohlásil jsem snad trošku nepatřičně na člověka, který popíjí vynikající víno svého hostitele.

„Ale tohle je tak báječné!“ prohlásil Asklepiodes bez sebemenších rozpaků. „Za celá léta jsi vyšetřoval stovky vražd“ – do nebe volající zveličení, ale on byl koneckonců Řek – „a já ti v mnoha pomohl. Ale tohle je poprvé, co je do případu zapletená vzdělanost, matematika, šifra – to je prostě úžasné! Teď mi dovol, ať řeknu, co vím já.“

„Prosím, jen do toho.“ Dolil jsem si jeho řečnické mazadlo.

„Aristobulus – doma sám sebe nenazýval ,z Krotónu‘, protože tam jsou koneckonců z Krotónu všichni…“

„To se rozumí.“

„Aristobulus byl drobný člověk, jehož věk pokročil, ale ne jeho majetek. Nosil dost ošuntělé šaty, ale snažil se předstírat, že je to přednost, jak to filozofové často dělají. Nevyhledával polemiky, ani nebyl upovídaný. Spíše se stranil ostatních, jako kdyby ho ta společnost nebyla hodna. Ale dozvěděl jsem se, že nikdy nevynechal ani jednu z těch pravidelných každotýdenních večeří, které se neplatily z příspěvků členů spolku, ale z odkazů bohatých lidí, kteří byli členy v minulosti.“

„V životě jsem nepotkal filozofa, který by odmítl jídlo zdarma,“ přisvědčil jsem.

„Takže když po večeři nastal čas na diskusi, Aristobulus vypil snad víc než svůj díl a trošku se rozpovídal. Často to znamenalo, že se vychloubal svými objevy na poli matematiky. Měl některé dost radikální názory, jež se ti ta učená dáma pokusila zcela bezúspěšně vysvětlit.“

„Nikdy jsem netvrdil, že rozumím matematice. Když jsem měl na starosti státní pokladnu, naštěstí jsem měl k ruce otroky a propuštěnce.“

„Zbytek společnosti ho nikdy nezesměšňoval, ale pohlíželi na něj, řekněme, se zdravým skepticismem,“ poznamenal Asklepiodes. „Když jsem to shromáždění navštívil předposledně, ale naposledy, kdy jsem ho viděl naživu, byl lépe oblečený.“ Zarazil se, usrkl vína a čekal na mou reakci. To Asklepiodes dělal vždycky.

„Nu? Co to znamenalo?“ Nikdy jsem neuměl udržet svou netrpělivost na uzdě.

„Ne že by se doslova chvástal, ale mocně naznačoval, že získal patrona, vysoce postavenou osobu, která chápe důležitost jeho práce. Jeho šaty nebyly okázalé, jak jistě chápeš. Držel se zásad filozofické prostoty. Ale byly nové a neobyčejně kvalitní. A poprvé od chvíle, co jsem ho poznal, měl na sobě šperk: prsten.“ Zase ta pauza k zešílení.

„Prsten! Jaký prsten? Přestaň to natahovat!“

„Na ukazováčku pravé ruky měl masivní pečetní prsten. Eumolpus Kynik, značně jízlivý pán, jak můžeš vytušit z jeho přízviska, si všiml toho nového doplňku a poznamenal, že podivně kontrastuje s Aristobulovou obvyklou, neřkuli okázalou prostotou. Aristobulus odpověděl, že to je dárek od jeho patrona, že ho používá jako pečeť na veškerou korespondenci s tímto tajuplným dobrodincem a že ho musí nosit jako symbol jejich vzájemného závazku.“

„Viděl jsi ho dobře? Můžeš ho popsat?“

„Náhodou během té hostiny spočíval Aristobulus vlevo ode mě a já měl možnost si prsten dobře prohlédnout. Byl z masivního zlata a měl exotický, jemně granulovaný povrch. Byl osazený krásným safírem. Strávil jsem velkou část svého života v Egyptě a poznám egyptský kámen. Byl na něm vyrytý gorgoneion.“

To bylo víc, než jsem očekával. „Řekl ještě něco? Cokoli, co by mohlo identifikovat jeho patrona nebo záležitost, jež měli společnou?“

„Nic určitého,“ prohlásil Asklepiodes. „A musíš si uvědomit, že jsem tomu nevěnoval zvláštní pozornost. Mnohem víc jsem se bavil se svými milejšími přáteli. Ale vzpomínám na poznámku, že jeho patron je význačný Říman, ne Řek, a že se ten muž zajímá o ,skutečně důležité věci‘, čímž, jak předpokládám, myslel tajuplné pole matematiky, jež ho zcela pohlcovalo.“

„Pokud ano,“ řekl jsem, „sám sebe balamutil. z vlastní zkušenosti vím, že filozofové k tomu mají sklony. Jeho patron se zajímal pouze o jedinou věc: o nerozluštitelnou šifru, kterou by mohl použít, aby utajil činy své i svých spoluspiklenců. Aristobulův absurdní ,symbol pro nic‘ nebyl použit pro nic významnějšího než pro oddělení slov v textu. Klidně mohl vynechat mezi slovy volné místo.“

„Tím by se šifra mohla snadněji rozluštit,“ podotkl Asklepiodes. „Jenže takhle mysl méně bystrá než ta Kallistina nemusela nikdy ten význam vytušit. Pak by byla šifra skutečně nerozluštitelná.“

„Asi ano. A jak přišlo k tomu, že byl zavražděn?“

„Když jsem před dvěma měsíci doprovázel gladiátorskou společnost do Krotónu, jako obyčejně jsem se účastnil večeře spolku. Aristobulus nikdy nepatřil k mým oblíbencům mezi učenci, takže teprve až po večeři a po řádném popíjení jsem si všiml, že tam není. Zeptal jsem se, kdepak je, a ostatní mi hned sdělili, že byl zabit. Byli velice překvapení, že jsem o tom nevěděl. Ta vražda se v jižních částech poloostrova zjevně stala nechvalně známou.

V každém případě se zdá, že Aristobulus se vypravil na nenadálou cestu do Baiae…“

„Do Baiae!“ vykřikl jsem vítězně.

„Ano, myslel jsem si, že tohle získá tvou pozornost.“

„Už ji přeci máš! Pokračuj!“

„Uklidni se, příteli. Vášeň, jež nemůže být opětována, má zhoubný účinek na tělesné šťávy. Určitě cestu do Baiae dokončil, protože byl na silnici ve směru na jih, vracel se do Krotónu, když ho přepadli a zabili,“ řekl Asklepiodes.

„Přepadli?“

„Ano, zdá se, že to byla práce banditů. v okolí Říma se příliš nevyskytují, ale jižní Itálie je jimi zamořená.“

„To byla vždycky. Jižní Itálie je spíš jako Afrika než civilizované Latium.“ Nebyl jsem k našim jižním krajanům tak docela spravedlivý. Jižní Itálie byla plná zoufalých, nebezpečných mužů, protože rolníci z té oblasti byli ti nejzruinovanější z poloostrova. Veškerá půda jižně od Kapuy a celý ostrov Sicílie se změnily na latifundie. z půdy, která živila tisíce rolnických rodin, se stalo několik obrovských plantáží, kde pracovali levní otroci, a vypuzení farmáři se tak o sebe museli starat sami.

„Takže,“ pokračoval jsem, „jak to, že tu vraždu připsali banditům? Nepředpokládám, že se objevil někdo, kdo by se přiznal.“

„Pochopitelně že ne. Kdy se někdo přizná ke zločinu kromě mučení, nebo když je chycen při činu? Ale podle těch, kteří ho našli, neslo jeho tělo všechny známky útoku banditů: byl objeven svlečený do naha, dokonce i jeho sandály byly pryč. Také scházel pronajatý osel, na kterém jel.“

„Jak byl usmrcen?“

„Probodnutý skrz naskrz. To je vše, co vím o jeho smrtelném zranění. Kdybych byl prohlédl tělo, mohl jsem objevit spoustu osvětlujících detailů. Ale byl spálen víc jak měsíc před mou návštěvou. Úřady zjevně vůbec nenapadlo případ vyšetřovat. Útoky banditů jsou v té oblasti tak časté, že pro vyšetřování neviděli žádný důvod.“

„A cestoval sám? Neměl s sebou ani jednoho nebo dva otroky?“

„Zjevně ne. Jako chudý muž prostých zvyků měl jen dost starou hospodyni.“

Chvilku jsem přemítal a prohlížel si zbraně na zdi. „Probodnut, říkáš? A skrz tělo? Bandité obvykle dávají přednost palici, aby kořist přemohli. Na šatech to nenechá tolik krve.“

„Třeba ho přiměli, aby se svlékl, než ho poslali na další cestu přes přívoz.“

„Tak proč mu pak nepodřízli hrdlo? Je to nejrychlejší a nejjistější způsob, jak nožem zabít člověka. Řeknu ti proč: tihle lidé se nemohou zbavit svých aristokratických zvyků. Chtějí, aby to vypadalo, jako že to udělali bandité, ale musí bodnout svou oběť zepředu, jako urození lidé.“

„Podivné nedopatření, dalo by se říct,“ poznamenal Asklepiodes.

„Vůbec nemají v úmyslu se za své zločiny někdy zodpovídat,“ řekl jsem. „Jen se chtějí obhájit před sebou i před ostatními, že spáchají vraždu, jako kdyby byli vojáci a zabíjeli nepřítele. Bezpochyby se tihle muži navzájem ujišťují, že jednají z vlasteneckých pohnutek.“

„Vlasteneckých?“ Asklepiodes pokynul krásně pěstěnou rukou jako herec v komedii, který je s rozumem v koncích. „Jenže tohle je tak zamotané. Nejen zabití celkem neznámého řeckého filozofa z vlasteneckých pohnutek, ale zosnování tak komplikovaného spiknutí, aby zabránili jednomu muži ujmout se úřadu prétora. Doufám, že tě tyhle moje hlasité myšlenky neurážejí.“

„Ach, nemám o sobě žádné iluze. Obávám se, že jsem jen nejbližší a spíš méně důležitý cíl. Tihle muži mají plány s celou republikou.“

„Aha,“ pronesl spokojeně. „Jedná se tedy o mnohem větší cíle. Mé ubohé mysli ale přesto zůstávají zahaleny temnotou.“

„Ani mně nejsou příliš jasné, ale myslím, že začínám chápat, kam to všechno směřuje. Tři muži se jménem Klaudius Marcellus, dva bratři a bratranec, nás ženou do občanské války. Jeden z nich je letošní konzul, další bude konzulem příští rok a ten třetí pravděpodobně rok nato. Dělají vše, co je v jejich moci, aby celý senát obrátili proti Caesarovi. Tenhle plán je jednodušší proto, že Caesar nedělá skoro nic, aby si získal přízeň tohoto orgánu.

Tihle Klaudiovci připravují dlouhodobé válečné plány jako dobří generálové. Shromáždili své síly a nejspíš nejen v senátu, ale v celé Říši. Agitovali mezi lidmi, avšak bez většího úspěchu. Obyčejní lidé Caesara milují.“ Na chvilku jsem se nad tím zamyslel. „Nejspíš víc uspěli na jihu. Jejich základna je v Baiae a jižní část poloostrova stojí téměř neochvějně za Pompeiem. Usadili se tam jeho veteráni.

Jenže jejich nejprozíravější taktika spočívala ve vytvoření skutečně geniální šifry, aby udrželi svou konspirační korespondenci v tajnosti. Nepoznal jsem žádné jiné vojenské ani civilní osoby, které by pro své plány učinily taková bezpečnostní opatření.“

„Pro vás Římany to není typické,“ souhlasil Asklepiodes. „Vaše zalíbení pro pečlivé plánování je pochopitelně světově proslulé. Ale nejste proslaveni důvtipem. To je téměř – jak to mám jen vyjádřit? Téměř řecké.“

„Přesně. Víš, já ani nedokážu spočítat, kolik znám spiknutí, a dokonce vojenských operací, jež ztroskotaly kvůli zachycené korespondenci, zprávám či depeším. Katilinovští spiklenci byli tak hloupí, že ti nejznámější muži skutečně připojili své osobní podpisy a pečeti k dopisům zaslaným případným spojencům.“

„Snad vy Římané nejste gramotní dost dlouho, abyste pochopili nebezpečí skrytá v psaném slově. Velcí králové Persie užívají šifry už staletí, ačkoli přiznávám, že nemám nejmenší tušení, jak taková šifra funguje.“

„Já chci jen vědět, jestli je do toho zapletený Pompeius. Spíš o tom pochybuji. Rafinovanost nikdy nepatřila k jeho stylu.“ v té chvíli dovnitř vrazil Hermes celý zpocený, lapal po dechu a zubil se. „No bezva! Stihl jsem vás dřív, než jste odešel!“

„Dozvěděl ses něco důležitého?“ Obrátil jsem se na Asklepioda. „Poslal jsem ho do domu Gaia Marcella, aby z jeho otroků dostal za úplatek nějaké informace.“

„Možná, ale proto jsem neběžel celou cestu ke Kallistó a pak sem. Musíte jít na Forum. Je tam představení, o které byste určitě nechtěl přijít!“

„Co?“ Byl jsem naprosto zmatený.

„V noci někdo napadl Kuria a pokusil se ho zabít!“

„Je mrtvý?“ Vstal jsem. To mělo jistě spojitost s mými vlastními nesnázemi.

„Ne, jen potlučený a trochu pořezaný. Ale to skutečné představení obstarává Fulvia. Vyrazila na Forum jako krví zmáčená Furie a vyje po pomstě.“

„Jupitere, všechny nás ochraňuj,“ zasténal jsem. „Když Fulvia naposledy předváděla podobné představení, dav vypálil kurii a polovinu budov kolem ní.“

„To musím vidět,“ zašveholil radostně Asklepiodes. „Vezmeme si moje nosítka. Můžu nás tam dostat mnohem rychleji, než byste to vy dva stihli po svých.“

Kapitola 10

Obvykle vás nosítka nedopraví na místo o nic rychleji, než kdybyste šli pěšky. Jen vás tam dostanou elegantně a v mnohem čistším stavu, než kdybyste se odvážně pustili římskými zaneřáděnými ulicemi. Asklepiodova nosítka byla jiná.

Tak zaprvé tu byli jeho nosiči. Všichni to byli silní muži a trénovaní běžci. Lékař musel často spěchat na místo nehody a nemohl mrhat časem. Nosičů měl osm místo běžnějších čtyř nebo šesti, aby každý nesl lehčí náklad. Snad ještě důležitější byl letící klín gladiátorů, kteří před nosítky rozráželi cestu. Úzké římské ulice se snadno ucpaly a nejvíce jste to pocítili, když jste se blížili k Foru, obzvlášť v případě, že se tam dělo něco zajímavého, jako právě toho dopoledne.

Z pochopitelných důvodů si gladiátoři Statilia Taura cenili svého lékaře a vždy byli ochotni udělat cokoli pro jeho blaho. Vpředu jsme jich měli tucet, samé mohutné muže, kteří bezesporu milovali tvrdý fyzický kontakt. Tak jsme dokázali překonat město běžeckým krokem.

„No dobrá,“ obrátil jsem se na Herma, když jsme se uvelebili za spuštěnými záclonami, „pověz mi, co ses dozvěděl.“

Hermes si utřel obličej cípem tuniky. Jeho pot byl dokladem námahy, kterou to dopoledne vynaložil. Měl vynikající fyzickou formu a bylo třeba ostrého sprintu, aby se mu čelo orosilo.

„Cestou na ovocný a zeleninový trh se mi podařilo chytit některé otroky Gaia Klaudia. Jedním z nich byla kuchařka přidělená do Fulviova domu. Poslali jich tam šest a já měl štěstí, že jsem narazil právě na tuhle, protože ostatní jsou Syřané a latině sotva rozumí.“

„Neříkal jsem ti, jak měli všechno pečlivě promyšlené?“ obrátil jsem se na Asklepioda. „Otroci, které tomu muži půjčili, byli cizinci, takže by nedokázali porozumět tomu, co slyšeli, natož aby to zopakovali. Příliš mnoho lidí žvaní, jako kdyby kolem ani otroci nebyli.“

Hermes souhlasně přikyvoval. „Ale kuchařka musela umět latinsky, protože chodila nakupovat. Naneštěstí byla většinou zavřená v kuchyni, tak toho moc neslyšela. Naopak ten muž měl hosty ve dne v noci a rozhovory u dveří bývaly občas pořádně vzrušené.“

„Měla nějakou představu, kdo jsou ti hosté?“

„Tvrdí, že většinou měli přízvuk spodiny, ale několik jich bylo z vyšší třídy, a právě ty nejčastěji slyšela při hádkách.“

„Nepamatuje si z jejich hovorů nějaké podrobnosti?“

„Žádné, o kterých byla ochotná mluvit. Nezapomeňte, pořád je otrokyně.“

V takových případech není osud otroka nijak radostný. Mohou svědčit pouze na mučení a otrok, který dobrovolně svědčí proti svému pánu, se může těšit na krátký a bídný život. Vzpomněl jsem si, že po zabití Klodia dal Milo svobodu všem otrokům, kteří byli s ním, zdánlivě jako odměnu za to, že ho zachránili před Klodiem (jako kdyby Titus Milo kdy před někým potřeboval zachránit), ale ve skutečnosti aby nemohli být dáni na mučení v procesu, který, jak věděl, se blížil.

„No tak co ses dozvěděl?“ naléhal jsem netrpělivě.

„Před třemi dny, pozdě večer, přišel z domu Gaia Marcella otrok a řekl služebnictvu ve Fulviově domě, že si mají sbalit osobní věci, které tam měli, a ihned se vrátit do domu svého pána. Fulvius tam nebyl a ani nikdo jiný.“

Před třemi dny znamenalo noc předtím, než jsme našli Fulvia zavražděného. „Říkáš, že je odvedl otrok? Byl to ten správce?“

„Ne. Řekla, že to byl někdo z Octaviina služebnictva, muž z její staré domácnosti, než si vzala Marcella.“

„Byli ti ostatní otroci součástí Octaviina služebnictva nebo věna?“

„Podle ní všichni patřili Marcellovi. Myslíte, že je to důležité?“

„Herme, v tomhle případu není nic tak nedůležité, aby to nemělo význam. Octavia je v téhle záležitosti až po krk, tím jsem si jistý. Ale to vůbec neznamená, že hraje stejnou hru jako její manžel.“

Řek vzdychl. „Občas toužím být dramatikem. Tohle má velikost vznešené tragédie a spletitost nízké frašky.“

„Hm, tak ti připadá politika,“ zamumlal jsem, napůl duchem nepřítomný. Blížili jsme se k Foru a já odhrnul záclonku, abych viděl, co je před námi. z té strany rozhodně přicházel velký rámus.

Zvolili jsme z ludu nejpřímější cestu: přes most Sublicio a skrz Dobytčí trh, podél vicus Tuscus až tam, kde křižovala via Nova, a skončili jsme mezi Semproniovou bazilikou a chrámem Kastora a Polydeuka blízko západního konce Fora. Před námi a po naší levici jsme zahlédli ten nejhustší dav a odtamtud také vycházel největší hluk.

„Je to ta dáma?“ zeptal se Asklepiodes.

„Právě ta Fulvia,“ prohlásil jsem a srdce se mi sevřelo.

Stála na řečnické tribuně rostra, maličká postava stále zahalená v černém a divoce gestikulující. Viděl jsem bíle oděné muže, nejspíš senátory, jak se snaží na pódium vylézt, ale další muži je odstrkovali zpět. Zajímalo mě, kdo měl tu drzost zacházet hrubě se senátem, když byly staré gangy rozprášeny.

„Musím se dostat blíž,“ řekl jsem.

„Chlapci, doneste nás až k řečništi,“ zavolal Asklepiodes.

„Jak poroučíte, doktore!“ vykřikl jeden. „Jdeme!“ A ve změti létajících pěstí a loktů se před námi jako kouzlem dav rozestoupil. Po pár snad jen vteřinách jsme se ocitli před zábradlím tribuny rostra, nad níž se zlověstně rýsovaly věkem zčernalé klouny lodí. Vpředu a po obou stranách se srotili senátoři, liktoři a další pomocníci, kteří se pokoušeli umlčet rozběsněnou ženu, která shora plamenně řečnila k davu. Teď jsem viděl, že muži, kteří kontrolovali přístup k pódiu, měli na sobě vojenské opasky a boty.

„Ach ne!“ vykřikl jsem otřeseně. „Donutila Caesarovy vojáky, aby ji podpořili a vztáhli ruku na senát!“

Na tribuně předváděla Fulvia ohromující představení. Její světlé vlasy divoce vlály, po oteklých tvářích se jí valily slzy, obličej měla zarudlý hněvem a ústa stažená do podlouhlého obdélníku, jaký bývá na tragických maskách. A její hebký černý oděv byl v takovém nepořádku, že hrozilo spadnutí celé jeho horní části.

„Otroci! Zbabělci! Bezpáteřní červi!“ křičela. „Jak si můžete říkat Římané? Přišli zavraždit muže, který bude vaším tribunem! Báli se ho, protože vědí, že bude bránit vaše svobody! Vrhli se na něj a teď leží na prahu smrti, protože chtěl být vaším zastáncem! Jak můžete dovolit, aby žili?“

K nosítkám si prorazil cestu Kato. Stál jsem s Hermem před nimi, ale Asklepiodes zůstal uvnitř. Gladiátoři kolem nás vytvořili ochranný kroužek. Před Katonovými senátorskými insigniemi hned ustoupili.

„To je ale představení, co, Decie?“ prohlásil znechuceně. „Právě ve chvíli, kdy jsme město téměř vyčistili, se musí přihodit tohle.“

„Ví někdo, co se děje?“ zeptal jsem se ho.

„Jen to, že Kurio byl vážně zraněn. Asi před hodinou ta divoženka vylezla na rostru a začala vřískat. Tady na Foru byla skupina Caesarových hochů a sami se prohlásili za její stráž, protože Caesar jim pověděl, že Kurio je jeho člověk a že ho mají volit. Dokázala je tak vyburcovat, že klidně vztáhnou ruce na senátory a liktory, kteří se ji snaží umlčet. Jak jen tenhle strašlivý dav uklidníme?“

Rozhlédl jsem se kolem sebe a rychle přemýšlel. Naštěstí bylo rychlé přemýšlení jednou z mých specialit. „Kde jsou konzulové?“

„Nikde k vidění, jak jinak,“ prohlásil Kato.

„Tamhle je hlouček dvanácti liktorů,“ ukázal jsem na jižní konec řečniště. „Ti patří k Pompeiovi?“ Jen konzulové a prokonzulové měli nárok na dvanáct liktorů.

„Ano, dorazil sem před několika minutami.“

„Dobře. Dav se utiší natolik, aby ho slyšeli. Řekni mu, aby obrátil pozornost na mou osobu, liktoři mě třeba můžou přijít zatknout. Myslím, že lidi dokážu uklidnit.“

Kato odspěchal směrem k liktorům. Doufal jsem, že Pompeius bude konat rychle, protože Fulvia se pomalu blížila k okázalému vrcholu svého řečnického vystoupení.

„Římané! Podívejte se na mě!“ v té chvíli popadla u krku okraj svého jemného černého roucha a strhla ho dolů. Hebká látka z ní snadno sklouzla a od pasu nahoru ji zanechala nahou. Křik se změnil na mumlání přerušované sténáním a několika hlubokými zahvízdnutími. Moje vlastní čelist poklesla s ostatními. Tohle bylo představení, za kterým se vyplatilo cestovat daleko. Začala se bít malými pěstmi do svých rozhodně ne malých prsou.

„Víte, kdo jsou vaši nepřátelé? Ti krutí a sobečtí aristokraté, co zavraždili vaše největší zastánce, bratry Gracchy! Gaius Gracchus byl můj vlastní dědeček!“ Jako mnoho dobrých, dav burcujících řečníků hovořila o aristokratech, jako by nebyla jednou z nich.

„Zavraždili mého manžela! Milo a jeho gang chráněný přáteli v senátu zmasakrovali mého drahého Klodia, který vás uctíval jako bohy! Přesto Milo žije! Jeho stoupencům dovolili, aby se vykradli z města jen jako pokárané děti, místo aby je svrhli z Tarpejské skály!“ v té chvíli máchla rukou a ukázala k výstupku na vrcholu Kapitolu a tím vystavila své výstupky ve smělém reliéfu. „Odkráčeli živí a vy jste nic neudělali! A to si říkáte Římané!“ Obličej měla tak zrudlý, až jsem čekal, že dostane nějaký záchvat.

„A teď,“ pokračovala, „zabili mého snoubence, jako kdyby ze mě museli udělat vdovu dvakrát! Jak dlouho ještě strpíte, Římané, aby vraždili vaše ochránce? Jak dlouho bude trvat, než zjistíte, kdo je váš nepřítel, a spálíte tohle prohnilé město na popel? Zničte tuto odpornou stoku vražd a hrabivosti, zorejte půdu a prosolte ji, aby zde už nikdy nic nevyrostlo, jako to udělal můj pradědeček v Kartágu kdysi dávno, když v Římě ještě žili muži!“

Teď jsem pochopil, jak přiměla Klodiovy stoupence, aby použili kurii pro jeho pohřební hranici. Sám jsem byl hotov pro ni podpálit chrám. Vlastně Kartágo tak důkladně zpustošil adoptovaný syn jejího prapradědečka, ale nehodlala zmeškat příležitost pro květnatý projev kvůli tak bezvýznamnému detailu.

Dav se znovu rozburácel, když Pompeius začal stoupat na schody na severní straně tribuny rostra. Byl sám, nedoprovázel ho ani jediný liktor. Vojáci na vrcholu schodiště se po sobě podívali a najednou si nebyli jistí, co dělat. Shodit z pódia obyčejného senátora byla jedna věc. Vztáhnout ruku na Gnaea Pompeia Magna bylo něco úplně jiného. Zastavil se blízko vrcholu a namířil prstem na Fulvii.

„Slez odsud, ty nestoudná, nemravná ženštino! Nedovolím…“ Pak předstíral, že si mě poprvé všiml. Vytřeštil oči a jeho pohoršený výraz se změnil na výraz vzteku. Změna jeho obličeje byla velká a zjevná, přesně jak nás to všechny učili ve školách rétoriky. Jeho obviňující prst přejel pomalu a záměrně na mě. Přesně jak si plánoval, se všechny pohledy na Foru upřely z Fulvie na mě.

„Decius Caecilius Metellus mladší!“ zahřímal hlasem, jímž burácel na cvičišti na vojáky a tady se odrážel od všech veřejných budov čtvrt míle každým směrem. „Jak si dovolujete přijít na toto místo s bandou zabijáků? Všechny takové gangy jsem vykázal z města a zapověděl jim návrat pod hrozbou smrti! Odpovězte mi, jestli si ceníte svého života!“ Na Foru se rozhostilo naprosté ticho. Dokonce i Fulvia vypadala zaraženě, jako kdyby se chystala zhroutit z přemíry vášně.

„Vyzvedněte mě, hoši,“ zašeptal jsem. Dva gladiátoři se sehnuli, popadli mě u kolen a zvedli na ramena tak snadno, jako by zvedali měch s vínem. Když jsem chodidla pevně opřel o jejich svalnatá ramena, předvedl jsem řečnické gesto stejně široké, jako bylo to jeho, aby bylo snadno viditelné i z nejvzdálenějších koutů Fora. Jednu paži jsem natáhl, druhou jsem si položil na hruď s roztaženými prsty, jako bych svíral srdce pohnuté na nejvyšší míru strašlivými událostmi té chvíle.

„Prokonzule!“ zvolal jsem a naladil hlas maličko níž než jeho proslavené hřmění. „Doslechl jsem se, že můj dobrý přítel, Scribonius Kurio, byl napaden a leží těžce zraněn! Bez sebe starostí jsem doběhl do ludu Statilia Taura, abych přivedl jediného muže, který může zachránit našeho milovaného budoucího tribuna. v těchto nosítkách…“ – v té chvíli jsem ladně pokynul na malý dopravní prostředek pode mnou – „je velký Asklepiodes uznávaný odsud až do Alexandrie jako nejpřednější odborník na světě v oblasti zranění způsobených zbraněmi! Tito muži netvoří žádný zločinecký gang, prokonzule. Doprovázejí jeho, přišli sem pod nebezpečím vašeho hněvu, aby urychlili cestu velkého lékaře ke zraněnému Kuriovi. Každý z nich vděčí za svůj život Asklepiodovi, který dokáže vyléčit zranění, jež by méně zdatní lékaři vzdali jako beznadějná!“

Gladiátoři si začali vytahovat tuniky a stahovat je dolů a na strany, aby k všeobecnému obdivu ukázali strašlivé jizvy po četných zraněních, jež jim Asklepiodes sešil. Lidé se začali sunout blíž, aby lépe viděli.

„Skvělé, Metelle!“ zahřměl Pompeius. „Odpouštím jim jejich vstup, pokud odejdou, hned jak splní svou povinnost.“

„Občané!“ Rozhodil doširoka ruce. „Nestůjte v cestě velkému lékaři! Musí chvátat, aby se co nejdřív dostal po bok Kuriovi!“

Dav začal nejistě pobíhat. Většina lidí neměla nejmenší potuchy, kterým směrem se nosítka potřebují vydat, stěží jim tedy mohli uhnout z cesty. Fulvia tak na okamžik ztratila jejich pozornost.

„Dejte mě dolů,“ přikázal jsem.

Kato přispěchal zpátky. „Ten nešťastník je ve Fulviině domě. Zjevně o nic bezpečnější místo než kterékoli jiné.“

Naklonil jsem se do nosítek. „To je tam, kde bydlel Klodius. Víš, jak se tam dostat, ne?“

„Tu adresu zná celý Řím,“ ujistil mě. „Tohle bylo velice zábavné, a pokud mohu nějak pomoci, tribun příštího roku mi bude dlužit laskavost.“ Nato ho lehce vyzdvihli a odnesli.

Pospíšil jsem ke schodům. Voják, jenž mi byl povědomý z galské války, mě poznal a ustoupil stranou. „Dobrý den, kapitáne. Každému jsme bránili, aby dámu přerušoval, protože jsme si mysleli, že přesně to by po nás Caesar chtěl. Řekl, že máme Kuria podporovat.“

„Pochybuji, že měl na mysli tohle, ale zdá se, že to nikomu neublížilo. Teď se vy muži vraťte zpátky k popíjení.“ Přispěchal jsem k Fulvii, stáhl si tógu a ovinul ji kolem jejích bílých ramen. Celá horní část jejího těla sebou rytmicky škubala, jako kdyby vzlykala, ale žádné vzlyky jsem neslyšel. Pak jsem pochopil, proč zůstala zticha, zatímco jsme Pompeius a já odváděli pozornost davu: v okamžiku, kdy přestala křičet, začala křečovitě škytat.

Poplácal jsem ji po zádech a odváděl ji z pódia. Po chvíli škytavka ustoupila a ona mohla mluvit.

„Čekali na něj před mým domem. Mým domem, Decie!“ Jako kdyby ji urazilo méně, kdyby si vybrali nějakou jinou ulici.

„Byli si jistí, že ho tam najdou. Jak moc těžce je zraněn?“

„Když jsem ho opouštěla, byl slabý a zle krvácel. Vím, myslíte si, že nemám srdce, když jsem ho tam nechala a šla sem, ale je s ním můj osobní lékař. Nemusel jste vodit svého Řeka. Ale bylo to od vás velmi pozorné.“

„To bylo to nejmenší, co jsem mohl udělat.“

„Bylo toho zkrátka příliš!“ pokračovala a pomalu zklidňovala dech, jak jsem ji sváděl po schodech s paží ovinutou kolem jejích ramen. „Chci tím říct: nejdřív dědeček a prastrýc Tiberius, pak Klodius – a teď Kurio! Cožpak jsou odhodlaní nechat mě zcela opuštěnou?“ Neuniklo mi, že nezmínila svého zesnulého bratra mezi těmi, po kterých truchlila.

„Fulvie,“ spustil jsem konejšivě, „jste urozená římská dáma a musíte se naučit přijímat fakt, že v běhu svého života přibližně polovina vašich mužů zemře násilnou smrtí.“

Rozhlédl jsem se a to, co jsem viděl, nebylo zrovna uklidňující. Všude byli senátoři, mnozí z nich na Fulvii ukazovali a probodávali ji pohledem. Ale ještě víc se jich mračilo směrem k vojákům a slova, která jsem zaslechl, nebyla nijak lichotivá. Jen tak brzy nezapomenou, že Caesarovi legionáři projevili vůči nim takovou drzost a neúctu a hrubě s nimi zacházeli.

A co se týká vojáků, zdálo se, že tvrdí, z bitev zjizvení muži nejsou ani trochu zastrašení senátorským nepřátelstvím. Vypadali, jako kdyby si spíš užívali drobnou strkanici, a teď se opět vyhřívali v přízni davu. Obyčejní lidé a pár senátorů, kteří podporovali Caesara, Fulvii uctivě zdravili. Bylo to bravurní představení. Tohle nadcházející volby sotva překonají.

„Nebyla jste ke mně úplně upřímná, Fulvie,“ pokáral jsem ji. „Tvrdila jste, že nemáte na veřejné proslovy talent.“

„Není to cvičením ani vlohami,“ řekla. „Jen se zkrátka občas tak strašně rozčílím! To neslyšíte řečnický um, to je vášeň a hněv.“

„Nu, všichni jsme odsouzeni k zatracení, jestli si to někdy zvolíte za svou profesi.“ Všiml jsem si, že se k nám někdo blíží jako bouřkový mrak. „Ehm, jde k nám Pompeius. Já s ním promluvím, držte oči skromně sklopené a mlčte.“

„Proč? Myslíte, že se ho mám bát?“

Pompeius na mě krátce kývl. „To jste provedl skvěle, Metelle. Zapomínáme, jak nebezpečné je, když máme touhle roční dobou ve městě tolik lidí.“ Upřel zamračený pohled na Fulvii. „A co se týká vás, vy nemravná mladá ženštino, máte velké štěstí, že jsem se rozhodl nezatknout vás za vyvolání veřejného pohoršení. Je škoda, že jste vdova, protože podle práva by vás měl otec nebo manžel zmrskat jako vzpurného otroka. Ale takhle bych měl…“

Zvedla zarudlý, slzami smáčený obličej a beze strachu ho probodla pohledem. „Proč někam nezalezeš, ty nadutá, povýšená ropucho! Jakým právem na mě vůbec mluvíš? Tady v Itálii nemáš žádné impérium, máš ho jen v Hispánii. Liktory ti přidělili pouze ze zdvořilosti. Každý v Římě si zvykl skákat, jak Pompeius pískne, ale já ne! Tak ustup a drž se mi z cesty, nebo na tebe poštvu svoje otroky.“ Jako kdyby s sebou nějaké měla.

Pompeia její drzost dočista opařila. Všichni, kdo stáli v doslechu, jen zatajili dech pohoršením a potěšením. Když se Pompeius vzpamatoval, obrátil se na mě.

„Metelle, doprovoďte tuhle ženu k ní domů a svažte ji. Republika je v nebezpečí, když tady volně pobíhá.“ Otočil se a odkráčel. Jeho páteř se chvěla vzteky. Lidé mu uskakovali z cesty takovou rychlostí, jako kdyby najednou měli pod nohama žhavé uhlíky.

„Vy si rady k srdci moc neberete, že, Fulvie?“ poznamenal jsem.

„Nikdy. Doprovoďte mě domů, Decie.“

Poslechl jsem ji jako uctivý sluha. Připojil se k nám Hermes a zubil se od ucha k uchu. Den jako dnešní se nepřihodí příliš často. A já zatím uvažoval nad touhle novou tváří Fulvie. Tak trochu jsem ji znal léta, ale jen jako členku společenského kroužku vedeného Klodiem a Klodií, který moc usiloval o to být skandální. Tahle nebojácná, odhodlaná žena, která se nedala vyděsit ani zastrašit, mě překvapila.

Jak jsme přecházeli Forum ze západu na východ a mířili k Palatinu a jejímu domovu, nabrali jsme doprovod občanů, mezi nimiž byla spousta Caesarových vojáků. To bylo to poslední, co jsem si přál, ale nešlo se tomu vyhnout. Římané si cenili tohoto způsobu demonstrace podpory někomu, koho si vážili, a význačného muže občas vyvedl z míry doprovod tisíců samozvaných lidí. Když jsme došli ke clivus Victoriae, kráčelo za námi několik stovek lidí a nikomu nepřipadalo zvláštní, že já, Klodiův smrtelný nepřítel, doprovázím jeho vdovu domů.

U svých dveří jim Fulvia vlídně poděkovala a předstírala, že ztratila hlas, aby se vyhnula dlouhému proslovu. Pak zašla dovnitř a já s Hermem jsme ji těsně následovali. Jakmile se dveře za námi zavřely, otočila se a stáhla si mou tógu.

„Tady máte, Decie, a děkuji vám za půjčení.“

Vzal jsem ji z jejích rukou a Hermes jen poulil oči, když procházela atriem a volala na své otroky. Viděli jsme jen to, co před chvílí obdivoval celý Řím, ale v soukromí se to zdálo mnohem intimnější. Její otroci, vystrašení a užaslí, ji dostrkali do zadní části domu, zatímco ona volala na ty, kteří jí pomáhali s oblékáním, úpravou obličeje a vlasů.

„Nu,“ prohlásil Hermes, „něco takového se nevidí každý den.“

„Pro naše srdce je to moc dobře,“ pověděl jsem mu. „To moje už takhle nemá daleko do mrtvice. Tak kde je Kurio? Chci si s ním promluvit.“

„Viděl jsem Asklepiodova nosítka nahoře v ulici u fontány. Kolem nich postávali nosiči a gladiátoři, takže tu určitě někde musí být.“

Zahlédl jsem Echo, půvabnou řeckou hospodyni, a kývl na ni, aby přišla. Následovali jsme ji do ložnice vedoucí do peristylu, kde vedle ovázaného Kuria stál Asklepiodes, zatímco muž v syrském rouchu ho s nelibostí pozoroval. To byl jistě Fulviin osobní lékař, rozmrzelý, že ho odstavil proslulý Řek.

„Decie Caecilie!“ zvolal Kurio a vypadal docela čile na člověka na prahu smrti. „To je od vás milé, že jste přišel. Můj nový přítel Asklepiodes mi řekl, že Fulvia si mé zranění vzala až příliš k srdci.“

„Ta podívaná by se vám líbila,“ ujistil jsem ho. „Doufám, že jednoho dne přednese na mém pohřbu smuteční řeč. Byl bych rád, kdyby na mě lidé kvůli něčemu vzpomínali. Hádám dobře, že závažnost vašich zranění není tak velká, jak jsme se obávali? Pokud je tomu tak, raduji se z té zprávy.“

„Ne, je mi dobře, ale nikomu to neříkejte. Tohle mi při volbách udělá nekonečnou službu.“ Kolem spánku měl obvaz a trochu jím prosakovala krev. „Kvůli ráně na hlavě to vypadalo zle. Víte, jak hrozně krvácejí. Ti ničemové mě napadli, jak jsem vykročil ze dveří, a když jsem dovrávoral zpátky, vypadal jsem, jako bych prošel tauroboliem.“ Měl na mysli ten podivný iniciační obřad praktikovaný frygickým kultem Mithry. Noví členové se zavazují bohu tím, že se postaví do jámy přikryté bronzovou mříží. Na ni přivedou býka a rozříznou mu hrdlo, takže novici jsou kropeni jeho krví.

„Kolik jich bylo? Prohlédl jste si je dobře?“

„Teprve začínalo svítat. Abych řekl pravdu, pořád jsem napůl spal a z večerního popíjení mi nebylo zrovna valně a – nu, i z dalších věcí. Myslím, že byli tři, ozbrojení dýkami a holemi.“

„Překvapuje mě, že jste stále naživu,“ pověděl jsem mu.

„Byla tma a myslím, že popíjeli víc než já. Pletli se jeden druhému do cesty a já se umím ohánět pěstmi. Celý život trénuji jako boxer. Mám to radši než boj s mečem. Oni si nejspíš mysleli, že mě zabili. Tito dva lékaři s nejlepšími úmysly se snaží dílo dokonat. Každý z nich trvá na tom, že jeho metoda je zcela spolehlivá.“

„Léčivý obklad z bylin je na taková zranění vždycky to nejlepší,“ prohlásil rozhořčeně Syřan. „S patřičným ochranným zaříkáním spolehlivě zastaví krvácení a zamezí infekci.“

„Obávám se, že můj velevážený kolega má víc zkušeností s bolestmi hlavy a menstruačními křečemi než se zraněními,“ prohlásil Asklepiodes přátelsky. „Důkladné omytí svařeným kyselým vínem a pevný obklad, co udrží okraje rány u sebe, ránu ochrání, napomůže rychlému zhojení s minimální jizvou a omezí nebezpečí infekce.“

„Hlasuji pro Asklepioda,“ prohlásil jsem. „Na mou kůži použil míli stehů a jsem stále tady.“

„A teď,“ prohlásil Řek, „tu už víc nezmůžu, takže vám všem přeji dobrý den. Jen ten obvaz každý den měňte a neměl byste mít žádné další potíže.“

Kurio mu poděkoval, a když Asklepiodes odcházel, všiml jsem si, že něco zašeptal Hermovi. Mladík přikývl.

„Je mi líto, že se Fulvia tak rozrušila,“ řekl Kurio, „ale byl na mě příšerný pohled, a ona je žena vznětlivá.“ Podíval se na hromádku zkrvavených šatů na podlaze a potřásl hlavou. „Moje nejlepší tóga a tunika. Vypadají, jako kdyby s nimi někdo vytřel zem na jatkách.“

„Jsem si jistý, že Fulvia má spoustu mužského oblečení, které si můžete vzít. Klodius vždy rád zapůsobil oblečením prostých lidí, ale vím, že měl i slušné šaty, které si bral na hostiny a senátní zasedání.“

„To asi ano.“ Zdálo se, že Kurio nemá jiné zranění než to na hlavě.

„Co myslíte, že to bylo za lidi?“ zeptal jsem se. „Takové útoky nejsou poslední dobou ničím neobvyklým.“

„Chcete tím říct, jestli si myslím, že to byli ti samí, kteří zabili Fulviina bratra? O tom pochybuji.“

„Proč to říkáte?“

„Protože tamti muži by z toho udělali čistší práci. Ujistili se, že ve Fulviovi není ani zbytek života, a pak dotáhli jeho mrtvolu až na schody baziliky. To vyžadovalo jisté plánování, rozhodnost a zručnost. Ne, já bych řekl, že to byl někdo s osobní záští. Jako všichni ostatní jsem si i já nadělal nepřátele.“

Vešla Fulvia, teď už decentně oblečená, s vlasy upravenými a se stopami její nedávné zuřivosti zahlazenými kosmetikou až na nepatrně opuchlé oči. To vypovídalo o šikovnosti jejích otroků, kteří za velice krátkou dobu dokázali provést takovou změnu.

„Tedy Gaie,“ obrátila se na Kuria, „vypadáš mnohem lépe, než jsem čekala.“

„Prosím, jen se netvař tak zklamaně, má drahá. Říkal jsem ti před tím, než ses vyřítila z domu, že to není nic vážného.“

„Jenže vy muži vždycky takhle mluvíte! Klodius chodíval domů a krvácel jako ten, který při muneře prohrál, a přesvědčoval mě, že ho řízl holič. Viděla jsem muže, kterým visely ven vnitřnosti, ale oni tvrdili, že je to jen škrábnutí. Myslela jsem, že tě nejspíš najdu mrtvého, až se vrátím!“

„Ale nejdřív ses nechala znovu nalíčit a obléci do toho nejlepšího, viď?“ poznamenal.

„Nezkoušej mou trpělivost!“ naježila se.

Kurio vstal a vzal ji do náručí. „Ale no tak, nezlob se. Vždyť je to jen trocha nebezpečného života v dnešním Římě. Po volbách se věci uklidní.“ Podíval se na mě a výmluvným gestem obočí ukazoval na dveře.

„Nu, zdá se, že je tu všechno pod kontrolou,“ prohlásil jsem. „Jen se s vámi rozloučím. Kurio, ještě jednou blahopřeji, že jste přežil. Fulvie, děkuji vám za báječné dopolední rozptýlení. Zůstane dlouho v paměti.“

Rychle jsem vypadl a Hermes mě těsně následoval. Když jsme vyšli z domu, dotkl se mé paže.

„Než Asklepiodes odešel, řekl, že se s ním máte setkat u Herkulova oltáře.“

„Všiml jsem si, že ti něco šeptal do ucha. Pojďme zjistit, na co přišel.“

Herkulův oltář stál na západní straně Dobytčího trhu blízko mostu Sublicio. Tam jsme našli lékaře, jak ze svých nosítek v poklidu zevluje a nosiči dřepí okolo nich. Gladiátory zjevně propustil. Starý dobytčí trh byl kromě toho, že se tu prodával dobytek a maso, obchodním místem pro jedny z nejlepších římských prodejců jídla, a zatímco na mě Asklepiodes čekal, využil jejich nabídky.

„Ach, Decie, výborně. Myslel jsem, že tam nezůstaneš dlouho. Posaď se a pomoz mi dojíst tenhle vynikající oběd. Ty taky, Herme. Koupil jsem dost pro pět mužů.“

Vylezl jsem do nosítek a uvelebil se na polštářích. Hermes zůstal stát venku. Mezi mnou a Asklepiodem ležel podnos s nízkým, dvě stopy širokým chlebem, na němž byly nakupené lahůdky od pouličních prodavačů, ty nejlepší, jaké šly sehnat. Vzal jsem si jehlici s delikátní křepelkou, grilovanou nad dřevěným uhlím, a Hermes si vybral říční rybu ulovenou to ráno, zabalenou v nakládaných vinných listech a uvařenou v páře.

„Jsi ještě štědřejší než obvykle, starý příteli,“ pověděl jsem mu. „Nezapomenu ti to. Tak co jsi dokázal vydedukovat z Kuriových zranění? Prozradily ti něco důležitého o jeho útočnících?“

„Byla tam jen jedna rána,“ prohlásil, „a ta mi vskutku prozradila hodně. Tvůj přítel Kurio nebyl napaden. Tu ránu si způsobil sám.“

Hermes mě bouchal do zad, protože jsem se báječným křepelčím masem začal dusit. Asklepiodes sledoval dopad svého prohlášení s hlubokým uspokojením. Byly chvíle, kdy bych ho s chutí uškrtil. Podal mi pohár vynikajícího falernského a já mu odpustil.

„Povídej,“ pobídl jsem ho, sotva jsem mohl znovu mluvit.

„Když jsem dorazil – a to bylo jen krátce před tím, než ses na scéně objevil ty – ležel Kurio v posteli, rukama si svíral zakrvácenou hlavu a kroutil se jako odsouzenec mrskaný řetězy. Jeho i toho syrského šarlatána překvapilo a vyplašilo, že jsem se tam objevil. Když jsem chtěl raněného vyšetřit, Syřan se mě pokusil zastavit silou. Naštěstí díky své lékařské specializaci, která je, jaká je, toho vím o síle mnohem víc než on.“

Přitakal jsem a vzpomněl si na jeho četné ukázky vražedných technik, jejichž následky jsem cítil ještě celé týdny.

„Nechal jsem si donést mísu a plátno, což v místnosti kupodivu chybělo, a vyčistil Kuriovi hlavu. Jeho postoj se rychle změnil. Začal zranění zlehčovat a říkal, že Fulviin lékař z toho dělá zbytečný problém a že ho úder do hlavy vlastně jen omráčil. Znáš něco, co se nazývá ,zbabělcova rána‘?“

„Myslím, že jsem to slyšel od lidí, co se zajímají o sport. Má to něco společného s úmyslnou prohrou, ne?“

„Pochází z raných dob pěstních zápasů. Úplně na počátku byli boxeři amatéři, aristokratičtí sportovci jako ostatní soutěžící na olympiádě a ostatních řeckých hrách. Ale časem vyrostla třída profesionálních boxerů a lidé začali hojně sázet na výsledky zápasů, stejně jako to dělají dnes. Vynalezly se různé lsti, aby se zmanipuloval výsledek, a zbabělcova rána je jednou z nich.

Jakékoli zranění v oblasti kůže na hlavě pořádně krvácí. Kůže je přes lebku tence natažená jako pergamen a bohatě zásobená krevními cévami. Je tam místo“ – poklepal na místečko na své hlavě, pár palců nad pravým obočím – „které, když se škrábne, zaručuje obzvlášť hojné krvácení. Podle předem dané domluvy jeden boxer namířil ránu na obličej svého protivníka. Ten druhý jako obvykle uhnul hlavou, ale ne dost. Špička jednoho z hrotů caestus způsobila na tomhle místě tržnou ránu a z ní se hrnula krev jako z převráceného džberu. Předem domluvený poražený padl jako zabitý a všechny sázky se vyplatily. A navíc, bylo-li tohle místo několikrát rozseknuto, k jeho znovuotevření nebylo třeba víc než jen malé poklepání, takže trik se mohl opakovat donekonečna, vždy před novým publikem.“

„A takovou ránu jsi viděl na Kuriovi?“ zeptal jsem se.

„Byla způsobena dýkou a v přesném úhlu, který by použil pravoruký muž, kdyby se sám řízl, ale jednalo se o zbabělcovu ránu – nepatrné natržení provedené člověkem, který přesně věděl, kam říznout, aby došlo k co nejdramatičtějšímu účinku.“

Přikývl jsem. „Při našem prvním setkání jsem si na jeho obličeji všiml boxerských stop a zrovna teď říkal, že je celoživotním nadšencem toho sportu. Určitě by věděl, jak tu ránu zasadit. Nicméně se ale rychle zotavil, když ses u něj objevil. Choval se, jako by si nikdy nemyslel, že je jeho zranění vážné, a moc dobře to sehrál.“

„Myslíš, že dáma Fulvia byla součástí té lsti?“ zeptal se Asklepiodes.

O tom jsem dumal i já. „Ne, asi ne. Rozhodně si nemyslím, že takového úskoku není schopna, ale její citový výlev dnes dopoledne na Foru byl opravdový. Určitě nebyl předstíraný, pokud není herečkou výjimečných kvalit. Věřím, že Kurio dnes před rozedněním odešel z jejího domu, počkal, dokud janitor nezavřel dveře, vytáhl dýku a řízl se sám. Pak počkal, než bude pořádně nasáklý krví, a nato spustil kravál, jako kdyby ho vraždili. Janitor znovu otevřel dveře a Kurio dovrávoral zpátky. Nejspíš se předem domluvil se Syřanem, aby pravou povahu jeho zranění udržel v tajnosti.“

„To by bylo prozíravé,“ souhlasil Asklepiodes.

„Nejspíš ale nečekal, že Fulvia vybuchne jako Etna, jinak by měl své stoupence na Foru připravené, aby podpořili jeho plány, ať už jsou jakékoli. A pochopitelně nemohl v žádném případě předvídat, že ho přijde vyšetřit další lékař. Musel z toho vytěžit co nejvíc a sehrát opravdu účinnou scénku.“

„Ale jaký je tedy jeho plán?“ dumal Hermes nahlas. z tácu si vzal pečivo s rozmačkanými fíky svařenými s medem a ořechy.

„To hodlám zjistit,“ pověděl jsem mu. „Ale v mé mysli tato otázka momentálně nezaujímá první místo.“

„Ne?“ ozval se Asklepiodes. „Jaká otázka ti dělá větší starosti?“

„Jak Kurio věděl, že Fulvia zabili jinde a donesli ho na schody baziliky? To je detail, který jsem zmínil jen několika málo lidem, a Gaius Scribonius Kurio mezi nimi nebyl.“ Vzal jsem si plátek ryby zapečené v těstě. Podle toho, jak se situace vyvíjela, kdopak věděl, kdy se mi naskytne další příležitost se najíst? Je vždycky dobré být připravený.

Kapitola 11

„Vážně se Fulvia svlékla úplně do naha před všemi lidmi tam nahoře na řečništi?“ chtěla vědět Julie.

„Jen do půl těla. Myslím, že svléknout se do pasu jako projev žalu je řecký zvyk.“

„Kdy se z Fulvie stala Řekyně? Udělala to jen z domýšlivosti. Myslí si, že má hodně co předvádět!“

„Když se o tom zmiňuješ, situace nebyla vůbec nepatřičná, ačkoli lítost nebyla reakce, kterou vyvolala.“ s Julií jsme se potkali v našem domě, když jsem si zašel pro věci do lázní. Ona právě přispěchala od Kallistó, aby se převlékla na odpolední obřad ve Vestině chrámu. Pak se ke Kallistó vrátí, aby pracovaly na šifře.

„Jak jsem se doslechla, byl jsi celý žhavý, abys ji doprovodil domů.“ v bílé barvě vestálky vypadala oslnivě a klamně laskavě.

„A dobře, že jsem to udělal. Poslyš, co jsem se tam dozvěděl.“ Jako obyčejně Julie nedokázala zůstat rozzlobená, když slyšela skutečně lechtivý drb a temnou pletichu. Zdálo se, že ji mé povídání skvěle pobavilo.

„To je ale indiskrétní párek,“ prohlásila a potřásala hlavou. „A co Kurio zamýšlí touhle směšnou šarádou?“

„Není tak směšná,“ opáčil jsem. „Přiměl celé Forum uvěřit, že byl téměř zavražděn, a já bych taky naletěl, kdybych neviděl důkaz a neslyšel, co mi Asklepiodes svěřil. Protože jsou volby pozítří, v těsném hlasování by ho hlasy ze soucitu mohly popostrčit k cíli.“

„Je to smutné, ale to je to nejnevinnější vysvětlení, které člověka napadne.“

„Bohužel. A teď jsem si jistý, že o Fulviově vraždě něco věděl. Ale bylo to po ní, nebo ještě před ní, a byl do ní osobně zapletený?“

„Vzala by si Fulvia vraha svého bratra? To by bylo i na ni moc.“

„Ne každý ví, co v téhle spleti podvodů dělají ostatní,“ vzdychl jsem. „Zatím máme Fulvia, Marcellovce, Octavii, Kuria, tribuna Manilia, a dokonce samotnou Fulvii, a jeden každý z nich může hrát jinou hru. Někteří do toho vůbec nemusí být zapletení, ačkoli na tohle tvrzení bych žádné peníze nevsadil.“

Podívala se na stůl na vak plný ručníků, škrabek a flakonků s olejem. „Do jakých lázní se chystáš? Do Liciniových?“

„Ne, do těch blízko starého senátu. Sejdou se tam ostatní senátoři a já chci zjistit, jaká je atmosféra. Pokročily jste s tou šifrou?“

„O dva další znaky. Objevují se některá celá slova, ale je ještě příliš brzy zkoušet najít v těch dokumentech nějaký smysl. Je to ta nejpoutavější práce, kterou jsem kdy dělala. Pořád bych tam ještě byla, kdybych tak hrozně nutně nemusela jít dnes odpoledne do chrámu. Kallistó si myslí, že bychom ji mohly rozluštit do soumraku.“

„Báječné. Dej mi vědět, hned jak tomu přijdete na kloub. Bohužel nemám nejmenší představu, kde budu.“

„Ať je to kdekoli, mírni se s vínem. Právě teď potřebuješ mít rozum pohromadě.“ Odplula jako bílý obláček.

„To je bez šance,“ utrousil Hermes, když byla pryč.

„No, já nevím. Uvažuji, že se polepším.“ Hermes to moudře nekomentoval.

Bylo stále krátce po poledni, což se zdálo neuvěřitelné podle toho, jak byl den nabitý událostmi. v lázních se muži teprve začínali scházet. Ty moje oblíbené stály kousek od Fora. Ačkoli byly méně luxusní než novější balnea, přednost jim dávali mocní muži Říma, senátoři a sice neurození, ale bohatí equites.

Pro změnu jsem se naložil jen do horké koupele a chvíli pouze poslouchal jejich hovor. Přirozeně se téměř všechen točil kolem Fulviina představení toho dopoledne a „přepadení“ Kuria. Je samozřejmé, že většinu pozornosti získala Fulvia. Někteří tvrdili, že je to šokovalo a pohoršilo, některé to jen pobavilo. Všichni se ale shodli, že na ni byl skvostný pohled, a ti, kteří ji zmeškali, se tvářili mrzutě, že o něco takového přišli. Bylo jich ale jen pár.

„Co to znamená, že Kurio je zastáncem obyčejného lidu?“ zeptal se nerudný starý senátor. „Myslel jsem, že je jedním z nás!“ Nás, míněno aristokratů, optimates, mužů, kteří se občas rádi nazývali boni, ti nejlepší.

„To jsem si myslel,“ ozval se jiný. Zjevně bylo Kuriovo zběhnutí do Caesarova tábora tak čerstvé, že se ta zvěst k mnoha senátorům ještě nedonesla.

„Ach ano,“ přisvědčil jeden eques. „Zdá se, že má dvě tváře, podobně jako Janus. Jestli bude zvolen, stráví rok prosazováním Caesarových zájmů.“

„A teď to vypadá, že si vezme vdovu po Klodiu Pulchrovi,“ ozval se mladý senátor, který se tvářil zasněně. „Bude to těžká zkouška jeho důstojnosti, až se postaví, aby podal veto, a bude vědět, že jsme všichni viděli jeho manželku nahou.“

„Nepůsobí jako člověk, který se snadno dostane do rozpaků,“ namítl eques.

„Kdo se ho pokusil zabít?“ nadhodil jsem jen tak otázku, oči napůl zavřené, jako kdybych téměř spal. Nechtěl jsem se hovoru účastnit, ale byl jsem zvědavý, co si myslí ostatní. Občas může takováhle věc prozradit víc než informovaný názor zasvěcenců.

„Stejná banda, co zabila toho chlapa, jak se jen jmenuje… Fulvia,“ prohlásil mladý senátor.

„Já se vsadím, že v tom má prsty Pompeius,“ řekl eques. Pompeius nebyl vůbec oblíbený mezi lidmi jeho třídy, jejichž sympatie se obracely k Caesarovi.

„Proč?“ zeptal se starý senátor. „Copak Pompeius a Caesar stále nepředstírají, že jsou přátelé? Od té doby, co byl zabit ten pes Klodius, Caesar nemá žádného poskoka, který by za něj vládl městu. Otec mladého Kuria byl dobrý člověk. Byl jedním z nás! Tenhle kluk nemá s Klodiem, jenž dokázal vyburcovat dav, vůbec nic společného. Proč by ho chtěl Pompeius zabít?“

„A kromě toho,“ vložil se znovu do hovoru mladý senátor, „jestli existuje jedna věc, kterou umí Pompeius dobře dokončit, je to zabíjení lidí. Neposlal by žádné neschopné budižkničemy, aby skoncovali s člověkem. Vybral by pár svých starých centurionů, kteří vědí, jak splnit pánův rozkaz a potom udržet pusy zavřené.“

„Ať to byl kdokoli,“ ozval se hlas, který jsem poznal, „rozhodně tu divoženku rozdráždili.“ Do lázně se ponořil Sallustius Krispus. Ani jsem si nevšiml, že přišel. „Klidně mohla rozpoutat další výtržnosti, kdyby nebylo jedné věci.“

„Jaké?“ zeptal se eques.

„Cožpak si toho nikdo nevšiml?“ prohlásil Sallustius celý rozzářený. „Vůbec nezmínila, koho chce zabít – protože to nevěděla.“

„Připadá mi, jako by prahla po tom, aby hlavy celého senátu visely nahoře na tribuně rostra,“ prohlásil mladý senátor.

„Řečnický exces, to jsem si jistý.“ Sallustius dělal, že mě poprvé zahlédl. „Tedy, Decie Caecilie, zdá se, že na vás narážím, kamkoli se jen hnu.“

„Kandiduje na prétora,“ ozval se někdo. „A kandidátovi se prostě nedá uniknout.“

„I v lázni by na sobě měl roucho toga candida, kdyby mu to prošlo,“ pronesl jiný uprostřed všeobecného smíchu. To mi vyhovovalo. v téhle chvíli jsem opravdu netoužil, aby mě brali příliš vážně. Postupně se hovor stočil na jiné věci. Jak jsem předpokládal, Sallustius na mě čekal, když jsem si přišel pro šaty.

„Tak dobře, Sallustie, umíráte touhou něco říct. O co jde?“

„Náš přítel Kurio pochopitelně neříká nic o mužích, kteří ho napadli, až na to, že byli neschopní. Ale jeho přátelé a příznivci nejsou tak mlčenliví.“

„Co? Co říkají?“

„Že to nebyli Kuriovi nepřátelé, kteří ho napadli, že to byli Caesarovi nepřátelé.“

„Aha. Podpora Caesara ho vystavila útoku ničemných a lstivých optimates, co?“

„Ach ano. Přesně tak. A jak je statečný, že ten útok přežil. Jak skromně jednal, jako kdyby to byla bezvýznamná rvačka místo homérského boje, jenž jeho přátelé už dnes popisují. Viděl jsem ho před chvilkou na Foru, hlavu ovázanou krví nasáklým obvazem.“

Musel jsem se usmát. Zdálo se, že Kuriova malá šaráda fungovala skvěle. Kdybych tak nevhodně neposlal Asklepioda, aby ho ošetřil, nejspíš by se nechal odnést na Forum v nosítkách, tvářil by se, jako by chtěl vydechnout naposledy, ale hlásal by, že je připravený ujmout se úřadu a sloužit lidu Říma navzdory svým téměř smrtelným zraněním.

Vyšli jsme z oblékárny ven do arkády, jež tvořila průčelí balnea. Za schody mezi zdmi dvou chrámů bylo vidět malou část Fora včetně starých slunečních hodin ze Syrakus. Lidé dál stoupali po schodech, aby vyhledali lázeň, a mnozí z nich byli senátoři. Musel jsem jim pokynout hlavou a zdravit všechny, kteří procházeli kolem, ale současně jsem dokázal sledovat náš rozhovor.

„Takže to neposiluje jen jeho vlastní postavení, ale také Caesarovo?“

„Jako kdyby to potřeboval. Vy jste doprovodil Fulvii domů, že? Jak na tom Kurio byl?“

„Tak, jak ho popsala: ubožák na prahu smrti, krvácel, jako kdyby mu usekli hlavu. Chystal jsem se mu strčit denár pod jazyk, když se probral a žadonil, aby se mohl vrátit ke svým veřejným povinnostem.“ Nejspíš jsem si to užíval až moc. Mám k tomu sklony. Sallustius to zjevně špatně pochopil.

„Aha. Pak jste se konečně rozhodl a vyslovil se pro Caesara? Dobrá volba. Nebudete toho litovat.“

„Nic takového! A nikomu nevykládejte, že jsem v Caesarově táboře, protože nejsem!“

Jen zamrkal. „Ale jistě, já vám plně rozumím.“ Občas jsem toho člověka opravdu nenáviděl.

„Tak jak si vysvětlujete tuhle záležitost?“ zeptal jsem se.

„Já přemýšlím o několika věcech. Například jak ti útočníci věděli, že mají přepadnout Kuria před Fulviinými dveřmi?“

„Chtějí se vzít. Není to žádné tajemství a člověk doopravdy nepředpokládá, že žena jako Fulvia počká, dokud nebudou proneseny sliby a nezazní chvalozpěvy k Hymenaiovi.“

„To je pravda,“ přikývl moudře. „Přesto se velká spousta lidí o této plánované svatbě ještě nedoslechla. Většina z nás stále žila v přesvědčení, že si Klodiova vdova vezme Marka Antonia, který teď právě bojuje o vavříny v Galii. Ani většina Kuriových přátel to ještě neví. Jak se o tom dozvěděli jeho nepřátelé?“

„Opravdu nemám nejmenší ponětí,“ pověděl jsem mu. Hlídat Kuriova tajemství se mě netýkalo, ale něco mě nutilo, abych byl neochotný Sallustiovi cokoli sdělit.

„Vlastně,“ pokračoval vytrvale „včera večer jsem se účastnil setkání, řekněme, úzkého kroužku Caesarových stoupenců tady v Římě v domě Gaia Antonia, kvestora a bratra Marka Antonia. Znáte ho?“

„Kdopak by neznal bratry Antoniovce? Vždycky buď páchají nějaký zločin, nebo soudně stíhají někoho jiného za totéž. Na párek opilců se špatnou pověstí je s nimi spousta zábavy, tedy většinou. Vaše setkání bylo jistě příjemné.“

„Och, pro změnu bylo velice závažné,“ prohlásil. „Diskutovali jsme o tom, jak zvládneme hlasování, když jsou tu teď Caesarovi muži. Velká většina těch vojáků nikdy ani neviděla Řím, natož aby tady volila, takže se hodně rozebíral způsob, jak dohlédnout na to, aby vše běželo hladce. Mezi ostatními byl i Kurio.“

„Čekal bych, že tam bude, když teď změnil strany.“

„Ano, je to tak. Po schůzce jsme se ve skupině vydali městem a každý muž opustil ostatní ve chvíli, když jsme se přiblížili k jeho domu. Náhodou jsme míjeli přímo Kuriovy dveře. Tam se s námi rozloučil, ne nikde blízko clivus Victoriae. Ani v nejmenším nám nenaznačil, že by se obával útoku.“

„Bezpochyby si nepřál pošpinit pověst své budoucí nevěsty.“ Ta slova jsem pronesl s vážnou tváří.

„To byl jistě ten důvod. Když jsme se bezpečně vzdálili, proplížil se zpátky římskými nočními ulicemi a zahlédli ho jeho nepřátelé, kteří umějí najít svou kořist ve tmě jako netopýři.

Rozhodli se nechat ho strávit poslední noc s jeho milovanou, než zaútočí, snad jako laskavost.“

Rozhodil jsem ruce v bezradném gestu. „Svět je plný záhad. Osobně nedokážu pochopit, jak oceán zůstává tam, kde je. Proč nepřeteče přes okraj světa?“

„Měl byste se zeptat té alexandrijské ženy, kterou navštěvujete. Říká se o ní, že je to mimořádně učená žena.“

Věřte tomu, že Sallustius si do vás rýpne z nečekané strany. Hovor s ním byl jako boj s mužem, který se ohání mečem v levé ruce. Myslel jsem, že v obličeji udržuji lhostejný výraz, protože jsem byl v tom umění dobře vyškolený, ale on byl stejně vnímavý jako prohnaný.

„Probírali jsme matematiku a jazyk,“ prohlásil jsem. „Na téma kosmologie jsme nikdy nenarazili. Ale když už jste se zmínil, nesmím se jí na to zapomenout zeptat.“

„Také je výjimečně krásná. Při mnoha příležitostech jsem navštívil její salon. Váš vkus, co se týká žen, je jako vždy dokonalý.“

„Och, s Julií jsou velké přítelkyně. Jakákoli špatná pověst, jakou snad mám, pochází z mých mladých a nerozvážných dnů.“

„Skutečně? Od té chvíle, co vás Fulvius před třemi dny veřejně obvinil, se všichni domnívají, že jste svedl nebo byl sveden princeznou Kleopatrou.“

„Je to jen dívenka. A navíc, ona je z královské rodiny a já jsem pouhý římský senátor. A ještě ke všemu plebejec.“ Připadalo mi, že obdivuhodně krotím svůj hněv.

„Ale no tak, Decie. Nic není pod úroveň egyptské královské rodiny, to ví přece každý.“

Zadíval jsem se na oblohu, pod jakým úhlem stojí slunce. Bylo rozhodně po půli odpoledne. Staré sluneční hodiny, které jsme uloupili v Syrakusách před dvěma sty lety, by ukazovaly, že je šestá, možná sedmá hodina. Nikdy neudávaly čas dobře, ale přibližně tolik hodin bylo.

„Sallustie, jsem si jistý, že tím někam směřujete, ale neumím si představit kam.“

„Opravdu bych hrozně rád slyšel vaše osobní vyprávění o Katilinově spiknutí. Věřím, že víte věci, které nezná nikdo jiný.“

„Žádáte mě o to víc než často.“

„Co kdybych měl něco výměnou? Něco, co vás momentálně může velice zajímat? Něco životně důležitého pro vaši kariéru a možná i pro vaši další existenci? Cožpak by to nestálo za ochotnou spolupráci?“

Zvážil jsem to. Nepřišlo to nečekaně. Sbírání tajemství bylo pro Sallustia jako živá voda. A vášnivě rád si je vyměňoval. Takovou nabídku by neučinil jen tak planě. Zcela jistě byl přesvědčen, že jeho informace je natolik cenná, aby mu zaručila rozhovor o té nešťastné události. Znal hodnotu informace tak, jako obchodník s otroky zná hodnotu svého živého zboží.

„No dobrá,“ prohlásil jsem po přiměřeném zvážení. „Jestli opravdu víte něco, co já teď ještě ne, dostanete svůj rozhovor. Ale neuskuteční se dřív, než se urovná tahle záležitost a nebude po volbách.“

„To se rozumí,“ prohlásil, přikyvoval a zubil se jako opice. „Budete mít pár dnů mezi volbami a dnem, kdy se ujmete úřadu.“ Jako všichni ostatní věděl, že pokud nezemřu nebo mě neodsoudí, budu zvolen prétorem.

„Domluveno. Co víte?“

„Pojďme si na to povídání najít nějaký klidný kout.“

Opustili jsme schody balnea a prošli mezi dvěma chrámy na Forum. Krátká procházka nás zavedla k Saturnovu chrámu. v tento den a v tuto hodinu byl pustý až na otroky, kteří ho pilně zdobili na blížící se oslavy saturnálií. Starobylá zčernalá socha boha držícího zlatý srp a s nohama obalenýma vlněnými pásy nás při vstupu do jeho šerého domova ignorovala.

„Mimochodem, přesně tady to začalo,“ řekl jsem.

„Co začalo?“

„Moje účast v Katilinově spiknutí.“

„V Saturnově chrámu? Ale no jistě,“ přikývl Sallustius. „Toho roku jste byl kvestorem státní pokladny. Jak jsem mohl zapomenout?“

„To až později. Co pro mě máte?“

Prošli jsme kolem ozdobného stupínku, na kterém byly vystaveny vojenské zástavy. v některých letech stály jako hustý les se špičkami s orly, kanci, medvědy, roztaženýma rukama a dalšími znaky vojenských jednotek význačných i těch méně známých. Toho roku tam stojany zely téměř prázdnotou. Bylo povoláno tolik jednotek, že jediné zbývající zástavy patřily prastarým útvarům, falangám a manipulům minulých století. Jednu část krylo černé sukno. Tam stávali orlové, jež Krassus ztratil u Karrh. Sukno jako znak hanby tu zůstane, dokud od Parthů orly nezískáme zpět.

Za stupínkem byl široký mramorový stůl užívaný kvestory státní pokladny a jejich pomocníky ve dnech, kdy se úřadovalo. Kolem něj byly rozestavené dřevěné židle s proutěnými sedátky. Odtáhli jsme dvě z nich a posadili se, sami v tichém šeru starého chrámu. Otevřenými dveřmi k nám doléhal jen slabý ruch.

Sallustius si upravil tógu, dal si načas, aby se pohodlně usadil, propletl si prsty na malém, ale zřetelném břiše a spustil. „Napadlo vás někdy, Decie, jak je dnes oproti minulosti málo velkých rodin?“

„To je tedy oklika, dokonce i na vás. Běžte k věci.“

„Mějte se mnou strpení. Já jsem historik a na věci nahlížím v dlouhodobé perspektivě. Jako většina vaší třídy jste muž bezprostředního činu a máte se na pozoru pouze před tím, co leží v dané chvíli přímo před vámi. Příliš nedbáte na to, co se nachází daleko vzadu, ani na to, co je hodně vepředu.“

Vzdychl jsem. Tohle bude chvilku trvat. „Možná jsem vnímavější, než si myslíte, ale povězte to, jak je vám libo.“

„Význačné staré patricijské rodiny, Korneliovci, Fabiovci a podobní, vymírají generaci za generací. Jsou neplodní. Víc a víc se spoléhají na adopci. Anebo upadly do chudoby, protože patricijům jsou zapovězena řemesla a obchod. Jejich jediný zákonný zdroj příjmů pochází z půdy, což už dávno nestačí. Veřejný úřad je nákladný, jak sám velmi dobře víte. Senát teď přibírá nové členy hlavně z bohatých equites,“ pokračoval Sallustius.

„Neříkáte mi nic, co bych nevěděl.“

„Pochopitelně že ne. To ví každý. Jenže se nenamáhá vyvodit důsledky. Řím je republika, Decie, ale k demokracii má daleko. Římští voliči jsou hluboce konzervativní a po staletí volili své vůdce z malé kliky rodin. Nové muže, jako je Cicero, nemusíme brát v úvahu. Je jich příliš málo, aby něco znamenali.

Výsledný řád byl drsný, ale poměrně stabilní. Objevily se problémy – převrat Gracchů, Sertoriovo povstání, Katilinovo neúspěšné spiknutí – ale celkově byl pořádek věcí stálý. Jenže ten řád zvrátili za poslední tři generace po sobě jdoucí mocní vojenští vůdci: Marius, Sulla a Pompeius. A teď povstal Caesar, aby znovu nastolil změny.

Pochopitelně je to naše vina. My poskytujeme našim generálům na válčištích a v provinciích božskou moc. Pak čekáme, že přijdou pokorně domů a budou se chovat jako republikánští státníci. Je v lidské povaze zamilovat si moc, jakmile ji člověk jednou okusí, a málokdo okusil moc tak hluboce jako Caesar nebo Pompeius. Muži ji hrozně neradi vrací zpátky tomu, kdo jim ji propůjčil. Chtějí si ji ponechat nadosmrti a chtějí ji předat svým synům, jako kdyby se jednalo o další dědictví.

Marius byl namyšlený venkovan, zemřel šílený a jeho děti nedosáhly ničeho. Sulla měl ke stáru dvojčata. Byl starý, umíral a věděl to. Při výchově svého syna nemohl hrát žádnou významnou roli, tak se po letech absolutní moci sice zdráhavě, ale rozumně stáhl do ústraní soukromého života.“

„Když vezmeme v úvahu Sullovy sklony,“ prohlásil jsem, „je s podivem, že vůbec zplodil nějaké dědice.“

Sallustius tohle odbyl pokrčením ramen jako bezpředmětné. „Pompeius je další člověk bez rodiny. Jeho otec vzešel z ničeho a jeho synové nestojí za nic. Udělal výjimečnou kariéru, ale už je po ní, a teď před sebou nemá žádnou budoucnost. Jen kdyby mu to konečně došlo.

Mužem současnosti je Caesar. Jeho rodina je neuvěřitelně prastará – sahá až k Aeneovi a bohyni Venuši, pokud chcete věřit jeho řečem, ale přesto je nejstarobylejší ze všech římských rodin, ať to interpretujete jakkoli. Je patricij, jeden z mála, kteří v římské politice ještě zbyli. Je ohromně oblíbený u prostých lidí. Je to nejúspěšnější generál od dob Scipiona Afrikana. A teď je bohatší, než si člověk dokáže představit. Jak starý je Gaius Julius?“

Ta nenadálá otázka mě trochu překvapila. „Řekl bych, že asi tak padesát.“

„Přesně. Juliu Caesarovi je padesát a nemá žádného dědice. Má před sebou – kolik? – deset, snad patnáct činorodých let? Dosáhl věku, kdy muži začínají rychle stárnout. Jestli by mu Kalpurnia dala syna zítra – velmi nepravděpodobné, protože ona je tady v Římě, není těhotná, a on je v Galii – mohl by se dožít obřadu dospělosti svého chlapce, snad ho i uvést do jeho prvního vojenského tribunátu. Nikdy nebude žít tak dlouho, aby vedl synovu kariéru k vyšším sférám impéria.“

Nepříjemně jsem se na židli s proutěným sedátkem ošil. „Jak všechny tyhle řeči o dědicích vůbec s něčím souvisejí? Jen monarchové si musí dělat starosti s předáním své moci potomkům.“

Sallustius vážně přikývl. „Přesně. v centru vašich potíží je Caesarův předpokládaný dědic.“

Začínal jsem vážně přemýšlet o jeho zdravém rozumu. „Mluvíte o mladém, jakže se jmenuje? O mladém Gaiu Octaviovi?“

S uspokojením rozhodil ruce. „O kom jiném? Je mu asi dvanáct let a na svůj věk je předčasně vyspělý. Už se osvědčil při projevu na veřejnosti, když přednesl smuteční projev za svou babičku. O to jste přišel, Decie, ale mohu vám říct, u prostých lidí to našlo velikou odezvu. Až se Caesar vrátí domů příští rok nebo ten další, nechá si hocha blízko u sebe a naučí ho všechno, co znamená být Caesarovec. Jeho pravý otec je mrtvý a otčím stařec, který bude víc než přístupný adopci.“

„Být Caesarovým dědicem, i kdyby se to mělo přihodit, neznamená, že se z něj ani z nikoho jiného stane princ,“ prohlásil jsem.

„Nejdete s dobou, Decie. Přesně tohle to totiž bude znamenat.“ Sallustius to vyřkl rezolutně, bez kudrlinek a jeho obvyklých náznaků. Pronesl to jako historik dodávající do své knihy fakta. „Kdo je vůbec princ? Princ je lidská bytost s rodokmenem jako koňský závodní šampión. Rodokmen Juliovců je ten nejdelší, jaký je možné mít. Tu rodinu obklopuje výjimečná aura, která ji odděluje i od ostatních patricijských rodů.“

Chápal jsem, co vykládal, ale nepřesvědčilo mě to. „Přesně je vyjadřuje slovo prastarý. Kolik velkých Caesarovců tu bylo? Za poslední staletí mnoho ne. Caesarův otec byl první z té rodiny, kdo dosáhl konzulátu za celá léta.“

„Ale obyčejní lidé je nikdy nepřestali uctívat. Právě proto byli šťastní, že mají Caesara za pontifika maxima, i když byl jen o málo víc než chlapec.“ „Vždyť si cestu do toho úřadu umetl úplatky!“ zaprotestoval jsem.

„Pochopitelně, ale lidi to stejně moc potěšilo. Líbí se jim, že Juliovec rozhoduje mezi nimi a bohy. A,“ Sallustius se pro zdůraznění naklonil dopředu, „jestli respektují muže Juliovce, absolutně zbožňují ženy. Proč tomu tak je, opravdu netuším. Musí to být nějaký náboženský instinkt, který každý Říman nasává s mateřským mlékem. Vy jste nebyl v Římě, když Caesarova dcera zemřela, že ne?“

„Ne, byl jsem ještě v Galii.“

„Takovou podívanou jste nikdy nezažil. Zemřela při porodu, jak se tak často stává juliovským ženám…“ Když si uvědomil nešetrnost svých slov, naráz se zarazil. Sallustius zapomněl, že mluví s mužem, jenž je ženatý s Juliovkou. „Promiňte mi, Decie, nechtěl jsem…“

Mávl jsem rukou. „Prosím, pokračujte.“

„Tak dobře. Když Julia zemřela, Pompeius nemusel žal předstírat. On tu dívku opravdu miloval a zlomilo mu to srdce. Ale nedokážete si představit, jak reagovali lidé. Nic podobného jsem v životě neviděl. Odvážili se přinést její tělo sem na spálení.“ Ukázal skrz dveře. „Přímo doprostřed Fora, kde byli za starých časů spalováni králové. Její popel uložili do hrobu na Martově poli mezi hrdiny Říma. Žádné ženě se ještě nedostalo takové cti. Lidé tím neuctívali ani Pompeia (jejího manžela), ani Caesara (jejího otce). Chovali se tak čistě z lásky k Julii. Ačkoli ji sotva znali, byla tou nejmilovanější ženou Říma.“

Znovu se narovnal. „Ten kluk, Octavius, pochází právě z téhle rodiny. Jeho babička byla jedna Julia. Přijde den, kdy jeho původ bude důležitý.“

„Než získá mou podporu, musí nabídnout o moc víc, než má teď,“ zabručel jsem a dumal, kam tím vším směřuje.

„Ale bude mu vaše podpora vůbec k něčemu?“ zeptal se Sallustius.

„Co? To vysvětlete.“

„Já vím, Decie, že jste muž bez osobní ješitnosti a vaše vlastní ambice jsou skromné, omezené na úřad prétora.“

To nebylo tak zcela přesné. Měl jsem rozhodně v úmyslu stát se jednoho dne konzulem. Jen jsem chtěl, aby to bylo v roce, kdy nebudou žádné nepokoje, což by mi umožnilo plně se zaměstnávat rutinními povinnostmi jako například řízením senátu a pronášením proslovů, jež nikomu nezavdají příčinu, aby si je pamatoval. Rozhodně jsem si nenamlouval, že jsem velký vůdce legií. z velmi omezeného rozsahu mých ambicí Sallustius přesně pojmenoval to, co moje rodina považovala za politickou lenost.

„Nicméně,“ pokračoval, „sotva si dokážete představit dobu, kdy váš názor a podpora nebude mít žádnou váhu kvůli tomu, kdo jste: Caeciliovec Metellovec.“

„To se rozumí samo sebou.“ Nebyl jsem tak samolibý, jak jsem se snažil předstírat. Měl jsem hluboké obavy o budoucnost své rodiny, ale nechtěl jsem je vyjevit před člověkem, jenž byl mezi Římany jedním z nejméně diskrétních.

„Neustálé kličkování ve stycích a obnovování přátelství členy vaší rodiny si vysloužilo spoustu nepřátel. Provdali dceru za syna Marka Krassa, další dali synovi Pompeia, vás oženili s Caesarovou neteří, a přitom těmto mužům odporovali v senátu a na shromážděních. Chápu, že to všechno dělají, aby se vyhnuli vytvoření mocných neúprosných nepřátel, jenže čas pro takovouhle taktiku už pominul. Je vám známa stará průpovídka o tom, že existují tři kategorie přátel?“ zeptal se.

„Můj přítel, přítel mého přítele a nepřítel mého nepřítele,“ odrecitoval jsem.

„Je chybou členů vaší rodiny, že drží tento kurz a nevybrali si žádnou z nich. Stali se z nich nepřátelé všech.“ Chtěl jsem protestovat, ale zvedl ruku. „Mějte se mnou strpení, prosím. Poslední roky jste strávil příliš mnoho času mimo Řím a zdá se, že velcí muži vaší rodiny naslouchají jen sobě navzájem.

Já naproti tomu naslouchám každému. v Římě chodím všude od těch nejnižších lupanarií a náleven až do domů těch nejvýznačnějších mužů. Dokonce se účastním i intelektuálních salonů, jako toho vaší nové přítelkyně Kallistó. A přestože se vám to nemusí zdát pravděpodobné, většinu času tam trávím posloucháním, ne mluvením.“

„To vskutku je obtížné si představit,“ přisvědčil jsem.

„To proto, že vy se až příliš snadno necháte ovlivnit osobností a vnějším vzhledem,“ prohlásil Sallustius. „Na rozdíl od starších členů vaší rodiny, vy si děláte přátele a nepřátele až příliš snadno a často ze špatných důvodů. Už – kolik? Dvacet let? – je Titus Milo vaším nejbližším přítelem. Přibližně stejnou dobu byl Klodius vaším nejsmrtelnějším nepřítelem. A proč? Oba dva nebyli nikdy víc než političtí gangsteři a nenašel by se mezi nimi ani ždibec morálního rozdílu.“

„Ale já mám Milona rád,“ prohlásil jsem. „Vždycky jsem ho měl rád. Zatímco Klodius se mi hnusil od okamžiku, kdy jsem ho poprvé spatřil.“

„A právě kvůli tomu,“ prohlásil s přehnanou trpělivostí, „jste takový politický tupec.“ Sallustius nebyl první, kdo to řekl, tak jsem se ani neurazil. „Muži jako Caesar a Kurio nedovolují, aby tak malicherné úvahy ovlivňovaly jasnost jejich politických cílů.“

„Mám podezření, že to je přesně ten důvod, proč mě senát nikdy nejmenuje diktátorem,“ prohlásil jsem.

„Decie, hrozně nerad bych o vás přišel. Kromě toho, že máte slibnou budoucnost jako caesarovec, jste rozhodně jedna z nejzajímavějších a nejneobyčejnějších postav našeho veřejného života. Ale bojím se, že mezi námi už nebudete dlouho, když nedokážete uznat beznaděj sobě rovných. Vaše rodina, Klaudiovci – jak Marcellovci tak Pulchrovci, Korneliovci a Pompeius i ti zbývající, všichni jsou druhořadí, či dokonce třetiřadí. A bojují, intrikují, krvácejí a vysávají se mezi sebou navzájem! Teď čelí Caesarovi – muži z první třídy a nemají nejmenší tušení, co mají dělat. Všichni na sebe tak vzájemně žárlí, že se nikdy neshodnou na společné taktice. Nemají žádného muže, jenž by se mu vyrovnal, kterého by mohli následovat. Ve své slepé panice vyvolají občanskou válku, kterou nemohou vyhrát.“

„Nemusí k tomu dojít,“ namítl jsem. „Já znám Caesara dobře. Je arogantní a ambiciózní, ale není bezohledný. k senátu necítí téměř žádnou úctu, ale váží si jeho institucí. Nespustil tu řadu výjimečných velení. Před víc jak půl stoletím s tím začal Marius. Sulla, Pompeius a další jich plně využili, Caesar je v tom zkrátka jen lepší. Tím, že se držel precedentu, věrně se řídil ústavou. Nevěřím, že pozvedne zbraně proti senátu. Není to Sulla.“ Už v té chvíli jsem o tom pochyboval. Co jsem opravdu o Caesarovi věděl? Co o něm vůbec kdo věděl? „Nemám chuť se o tom přít. Zdá se, že tentýž spor vedu poslední dobou denně se svou manželkou.“

„Měl byste jí víc naslouchat,“ řekl Sallustius. „Je Caesarovka.“

„Tak možná pochází z bohyně, ale ona sama bohyní není o nic víc, než je její strýc Gaius Julius… Říkal jste, že jste byl všude během měsíců, kdy jsem byl pryč?“

„Zajímalo mě, jak dlouho bude trvat, než vám to dojde. Chystal jsem se, že vás nechám ještě trochu vypovídat, než to zopakuji. Věděl jsem, že budete radši, když na to přijdete sám.“

„A nezavedlo vás putování mezi římskými politickými pleticháři do domu Marka Fulvia?“

„Ale jistě. A jednalo se o velice inspirující prostředí pro plánování skvělé budoucnosti Říma, s vlastenecky vyzdobenými stěnami a, nu, jak jsem vyrozuměl, vy jste tam byl.“

„To je pravda. Vás pozvali, nebo jste se tam jen vetřel, jak je vaším jedinečným zvykem?“

„Byl jsem pozván na večeři spolu s několika dalšími senátory a equites, čelnými členy shromáždění. Mimochodem, byl tam i Kurio. v té době stál ještě na straně optimates, ale vědělo se, že váhá.“

„Mám za to, že sestava téhle společnosti nebyla náhodná.“

„To v žádném případě. Hned jsem si všiml, že všichni hosté mají, abych tak řekl, jistý problém.“

Uvažoval jsem, co vím o Marku Fulviovi a Kuriovi, ve většině ohledů sobě si tak nepodobných. „Že by společným jmenovatelem byla zadluženost?“

„Velmi dobře! Ano, náš hostitel projevoval velikou účast. Bědoval, že přesně takhle několik bohatých mužů a bankéřů získalo nepatřičný vliv v římském politickém životě. Úřad je v dnešní době šíleně nákladný a jediný způsob, jak muž se skromnými prostředky může doufat, že bude sloužit senátu a lidu, je, že se zadluží.“

„Mohu se odvážit spekulovat, že na tento obtížný problém znal odpověď?“

„Ale jistě. A nebyla v tom ani trocha katilinovského bláznovství, žádný návrh, že by se člověk měl vydat zavraždit svého otce nebo podpálit Cirkus. Markus Fulvius a jeho patroni měli prosté a poněkud drastické řešení: zrušení dluhů.“

„Zadržte,“ zvedl jsem ruku. „Chvilku počkejte. Dosud jsme hovořili o reakcionářských aristokratech. Paušální zrušení dluhů překračuje i tu nejextrémnější radikální politiku. Dokonce ani Gracchové to nezvládli, když se snažili zachránit zruinované farmáře. Lukullus si podepsal vlastní politický rozsudek smrti, když se pokusil zmírnit břímě daňových dluhů asijských měst. Jak tahle nula z Baiae navrhovala udělat to, co ještě nikdo nedokázal?“

„Och, pochopitelně by muselo dojít na proskripce. I když na rozdíl od Sullových tyhle by nejvíc dopadly na equites, obzvlášť na bankéře. Senátu a většiny obyčejných občanů by se v podstatě nedotkly. Není to tak přitažené za vlasy, jak se může zdát, a ne tak odpudivé. Koneckonců, znáte někoho, kdo má bankéře opravdu rád?“

„Jen diktátor může proskribovat.“ Úplně mě to vyvedlo z míry.

„Proskripce není nikde v ústavě, ačkoli k ní dochází, když se moci chopí tyran. Takže není nikde řečeno, že se jedná o moc vyhrazenou pouze pro diktátora. Skutečně mocná klika by ji prosadila.“

„Sallustie, snad jste skutečně nemohl věřit, že tohle…“

„Řekl jsem snad, že mu věřím?“ Zatvářil se doopravdy uraženě. „Přiznejte, že mám nějaký politicky zdravý rozum. Já poznám blázna, když se s ním setkám. Rozhodně když ho slyším.“

„A přesto měl podporu.“

„Pochopitelně.“

„Já už vím, že dům, ve kterém bydlel, patřil Gaiu Klaudiu Marcellovi.“

„Vážně? To jsem netušil, ačkoli to není žádné velké překvapení. Ale já bych byl sázel na jednoho z těch dalších Klaudiovců. Gaius z nich není ten nejzanícenější. Jeho bratr a bratranec jsou mnohem energičtější.“

„Také to jsou ti nejhorší konzervativci. Odkud se všechny ty radikální žvásty vzaly?“

„Dobrá otázka. Náhodou jsem o tom dlouho přemýšlel.“

Pohodlně se na židli opřel a já se připravil na dlouhou přednášku. Sallustius potřeboval předvést svou politickou prozíravost. Prostě jsem ho musel nechat. Jeho znalosti římského politického života, jak vysokého, tak nízkého, byly vyčerpávající. A nebyl to žádný blázen.

„Tak zaprvé, kdokoli, kdo bral ten plán vážně, jistě trpěl politickou slepotou přesahující i tu vaší rodiny. Oni si totiž myslí, že stále vedou sociální boje jako před dvěma sty lety, patricijové proti plebejům, nobiles proti rolníkům. Tehdy equites tvořili malou třídu zámožných farmářů, kteří si mohli dovolit ukázat se na každoročním shromáždění na koni.

Jenže třídě equites pomaličku narůstala moc i bohatství a teď jsou vlastně skutečnými mocenskými hybateli republiky. Pokud se chcete ucházet o vyšší úřad, oni jsou ti, kteří vám mohou půjčit peníze, abyste to udělal. Jakmile jste v úřadu, rozumí se, že jste v pozici, odkud jim můžete dělat laskavosti. Kdo bude například vybírat příjmy ze všech těch nových provincií, které Caesar přidává k naší říši?“

„Pochopitelně publicani. Daňoví výběrčí.“

„Přesně ti lidé, jež si Lukullus znepřátelil ke své vlastní politické škodě. Caesar takovou chybu neudělá. Ví, kde v Římě leží moc. Zajistil si vlastní pozici díky shromážděním, ne senátu. Optimates si o sobě myslí, že jsou oprávněně privilegovanou římskou třídou. Vidí, že se proti nim spikli populares, které považují za nuznou chátru vedenou demagogy jako Klodius nebo Caesar. Zapomínají, že populares také zahrnují většinu římských milionářů. Jejich dobře vypěstované opovržení pro pouhé peníze jim předem brání, aby věnovali tomuto bloku vážnou pozornost.“

Zauvažoval jsem nad tím. „Takže Pompeius a jeho stoupenci jsou z toho venku. Pompeius je dalek nějaké politické bystrosti, ale rozumí moci equites. Sám z té třídy vzešel.“

„Och, Pompeius by se nikdy nenamočil do něčeho tak bláhového. A Caesar k nim není jen přátelský, velice se zdráhá nechat občany popravovat. Barbary zabíjí po houfech, ale nenechá zabít byť svého smrtelného nepřítele.“

„Tak kdo?“

„Cožpak vy nechcete vědět, o čem se tam nehovořilo?“ zeptal se Sallustius.

Trpělivost mi rychle docházela, ale něco na jeho slovech bylo. Ten den jsem pomalu chápal. „Tak dobře. Zmínil se o útoku na Metellovce?“

„Ani půl slovem. Vlastně významně naznačoval, že vaše rodina bude jednou z mnoha velkých rodin, které za ním budou pevně stát. Koneckonců to, co navrhoval, byl návrat k stále populárnímu Zlatému věku, kdy Římu vládli ti nejlepší muži, kdy správní aristokraté čerpali své skromné bohatství z dobré půdy Itálie, kdy prostí lidé věděli, kde je jejich místo a kdy se obyčejní obchodníci nepředváděli svými odporně nahrabanými penězi před lepšími lidmi.“

„Copak někdo opravdu věří, že někdy panovaly takové časy?“ zeptal jsem se. „Nu, Kato nejspíš ano. Snad nemyslíte… Ne, ani Kato není takový blázen a navíc moc nechybělo a Fulvia udeřil do obličeje, když se mi postavil. Takže co způsobilo tenhle zvrat?“

„Hádám, že Fulvius změnil patrony,“ řekl Sallustius. „Žádný z těch, kteří volali po vaší krvi, nebyl přítomen, když jsem navštívil jeho dům. Zdá se, že to jsou většinou bývalí Klodiovci, vůbec ne ten typ, který by si přál návrat staré aristokracie, ač se jim třebas hnusí bankéři a půjčovatelé peněz.“

„Tak dobře,“ řekl jsem a rozhodil ruce. „Co mi tu říkáte? Jsem naprosto zmatený a nemám času nazbyt. Zítra jdu před soud a opravdu potřebuji dokázat, že nejsem vinen vraždou.“

„Je to ten kluk, Decie.“

„Tomu dítěti je pouhých dvanáct let! Jen to, že je schopen přednést líbivou chvalořeč, ho nekvalifikuje na vysokou politickou intriku, kdy je v sázce vskutku hodně!“

„Takže kdo je za ním?“ ozval se Sallustius stejně našeptávačsky jako vždy. „Znáte Ciceronův výrok: A cui bono? Kdo z toho bude mít užitek? Kdo stojí za ním? Kdo něco získá, pokud se stane Caesarovým dědicem? Kdo by v žádném případě nechtěl, aby Fulviovy pošetilé plány k něčemu dospěly? Předpokládejme, že ho ti různí Klaudiovci Marcellovci uplatili a navedli k tomu hlavně proto, aby získali prostředek, jak oslabit moc Caesara. Kdo by nejspíš věděl, co se děje v tom domě?“

Na místo zapadlo pár věcí. „Octavia.“

Přikývl. „Chlapcova sestra a manželka Gaia Klaudia Marcella. Kdo byl jejich otec?“

„Gaius Octavius starší.“

„A co o něm víme?“

„Před několika lety byl prétorem,“ řekl jsem a pátral dál v paměti. „Mám za to, že byl první z rodiny, který dosáhl na prétorát. Při správě Makedonie jako své proprétorské provincie odvedl slušnou práci. Nikdo ho neobvinil z korupce.“

„Ano, podle všeho to byl dobrý a čestný muž. Víte, kdo byli jeho předci?“

„Moje žena má o takovýchhle věcech dokonalý přehled,“ řekl jsem. „Já ne.“

„Rodina je z Velitrae v kraji Volsků. Jeho otec byl v tom městě bankéřem. Oženil svého syna s Atiou, dcerou Caesarovy sestry, která byla ženou Atia Balba, dalšího bankéře z Velitrae. Balbus Caesarovi hodně pomohl v letech, kdy byl ještě chudý. Takže Caesarův pravděpodobný dědic je vnukem bankéřů a stejně tak dědic Caesarovy sestry. Pomyslete na to: útok na bankéře, útok na Caesarovu mocenskou základnu – to by jistě Octaviinu mladšímu bratrovi nepomohlo.“

„Takže máte za to, že Marku Fulviovi podkopala půdu pod nohama a odtáhla ho od svého manžela a ostatních Marcellovců? Ale jak?“

Pleskl rukama do svých kolenou a vstal ze židle. „Netvrdil jsem, že vím všechno. Jen vám říkám, kde byste měl pátrat. To vy jste ten, který je údajně v takových věcech dobrý.“

Také jsem vstal. „Děkuji vám za tuto informaci, Sallustie.“ Nechtěl jsem, aby to znělo příliš mrzutě. „Bylo to velice poučné a vy dostanete svůj rozhovor.“

„Pokud přežijete,“ zahlaholil vesele.

Vyšli jsme ven a na okamžik se zastavili ve stínu velkého sloupoví. Za jeho východním koncem jsme viděli celou délku Fora. Tam, blízko shromažďovacího místa comitia, jsem spatřil muže, jehož hlavu kryl turban ze zakrvácených obvazů. Byl obklopen davem mužů, kteří se tvářili útočně a někteří z nich třímali hole a palice.

„Kurio si pořídil ochránce,“ poznamenal jsem.

Sallustius se shovívavě usmál. „Znáte Pisistratův příběh?“

„Jenom si pamatuji, že to byl athénský krutovládce.“ Sešli jsme schody a vydali se směrem k Foru.

„Byl to celkem významný politik a voják, ale pouze jeden mezi mnoha podobnými. Jednoho dne se na agoře objevil celý obvázaný a tvrdil, že ho napadli rváči najatí aristokraty. Žádal shromáždění, aby mohl mít osobní stráž složenou z ozbrojených mužů, a ta mu byla v návalu antiaristokratických vášní povolena. Osobní stráž se tak nějak rozrůstala, dokud Pisistratus zcela nezastrašil občany, a nakonec se prohlásil tyranem, kteréhož postavení si užíval spoustu let.“

Sallustius se na mě obrátil a znovu se usmál, tentokrát ne tak shovívavě. „Všichni rozumní historikové zastávají názor, že rány, které Pisistratus utrpěl, si zasadil sám.“

„Náš přítel Kurio by nikdy neprovedl nic tak podvodného,“ prohlásil jsem. Pak jsme se tomu oba od srdce zasmáli.

Sallustius se pomalu vydal pryč a zanechal mě s několika těžkými myšlenkami. Chvilku jsem nepřítomně potřásal rukama, škemral o hlasy a odhadoval možnosti ve světle nových důkazů, pokud to byly důkazy, a ne jen Sallustiovy fantazie, protože ten se nikdy nepovznesl nad své vlastní politické hry.

Slunce se právě dotýkalo střech na západní straně Fora, když ke mně přiběhl mladičký řecký otrok.

„Vy jste senátor Metellus?“ zeptal se se silným alexandrijským přízvukem.

„Jsem jedním z nich. Decius mladší podle jména.“

„Moje paní Kallistó vám posílá tohle.“

Podal mi složený kousek papyru. Otevřel jsem ho a spatřil jediné obrovské řecké písmeno: DELTA. Pod ním menšími úhlednými písmeny stálo jediné latinské slovo: hotovo.

Kapitola 12

Našel jsem obě dvě, Julii i Kallistó, jak odpočívají mezi velkým nepořádkem dokumentů a svitků a tváří se absurdně šťastně a spokojeně. Oslavovaly s trochou vína, které pily z naprosto překvapivých nádob – totiž z thráckých rytonů, z těch podivných rohů určených k pití a vyrobených ze stříbra, s podstavcem ve tvaru zvířecích nebo lidských hlav. Kallistó se na mě zářivě usmála a jeden mi podala. Část rohu byla jemně vroubkovaná, podstavec znázorňoval berana, jehož zakroucené rohy a hustá vlna byly nádherně zpracované.

„Nepatrná odchylka od filozofické jednoduchosti,“ poznamenal jsem. Napil jsem se a snažil se neotřást. Bylo to jedno z těch řeckých vín s příchutí pryskyřice, která se mi vždycky protivila.

„Byly darem od thráckého aristokrata, který se účastnil cyklu mých přednášek v Museionu,“ řekla Kallistó. „Používám je pouze při zvláštních příležitostech.“

„Nu, pokud tohle není zvláštní příležitost,“ řekl jsem, „pak nevím, jaká by to mohla být. Rozluštění šifry představuje výjimečný úspěch.“

„Nevzpomínám si, kdy bych si něco tak užila,“ prohlásila s naprostou upřímností.

„Co jste se dozvěděly?“ zeptal jsem se.

Julie vzala malý svazek papyrů. „Mohli jsme doufat ve víc. Nepoužili žádná jména spiklenců, nejspíš kvůli bezpečnosti, ale pravděpodobně také proto, že byla sotva potřeba, protože byl do toho zapletený jen malý kroužek padouchů. A také nejsou datovány. Opět proto, že účastníci věděli, kdy byly napsány a doručeny. Nezamýšleli je použít v budoucnosti.“

„Markus Fulvius je chtěl použít v budoucnosti,“ prohlásil jsem.

„Jak to?“ zeptala se Julie.

„To, že je zamýšlel použít někdy v budoucnosti, jsem vydedukoval z faktu, že je po přečtení nezničil, což člověk většinou udělá s usvědčujícími dokumenty. A co se týká jeho motivu, protože plánoval, že se stane význačným mužem, tak si je třeba chtěl schovat pro své paměti. Věřil, že by našly publikum. Nebo, co je ještě pravděpodobnější, snad si je zamýšlel nechat proto, aby je použil k vydírání či jako pojistku pro případ, že by se ostatní jednoho dne obrátili proti němu, což, jak věřím, se také stalo.“

„Takové věci by mě nikdy nenapadly,“ připustila Kallistó, „přesto shledávám vaši logiku bezvadnou a vaše uchopení možných alternativ za vyčerpávající. Většina lidí, kteří nebyli vyškoleni ve filozofii a logice, formuluje jediný názor obvykle založený na předsudku nebo emocích a neústupně se ho drží.“

„Právě tohle dělá z mého manžela… pozoruhodného člověka,“ prohlásila moje milující manželka.

„Ale on používá svůj talent výjimečným způsobem,“ prohlásila Kallistó. „Zadejte mi problém z matematiky, z povahy vesmíru, přírodopisu, krásy a já použiji všechny zdroje pěti set let filozofického myšlení od Herakleita až do současnosti. Ale tváří v tvář problémům lidských vášní, ambicí, hrabivosti, touze po moci, žárlivosti a prosté hlouposti jsem stejně bezradná jako dítě. Takové věci nepodléhají analýze ani filozofické kategorizaci.“

„To proto, že žijete svůj život ve vznešeném duchovním světě, kde myšlenka je největším potěšením,“ pověděla jí Julie. „Naproti tomu Decius je důvěrně obeznámen se všemi těmito věcmi.“

„Nu, tak co tu máme?“ zeptal jsem se trošku nazlobený Juliiným velebením filozofického světa. Já jsem strávil nějakou dobu v alexandrijském Museionu a stejně tak ona. Mezi tamějšími učiteli jsme tedy nenarazili na nedostatek malichernosti, žárlivosti a ambicí.

„Rozdělily jsme je tak, jak se nám zdálo, že jdou chronologicky za sebou,“ prohlásila Kallistó rázně. Od Julie si vzala list. „Tenhle jsem dala jako první, protože originál vykazoval známky neobratnosti při použití šifry. Ty další, kterým jsem přiřadila pozdější datum, mají větší jistotu provedení.“

„To dává smysl,“ přisvědčil jsem. Vzal jsem list a přečetl ho. Nezačínal obvyklou úvodní frází: „Od toho-a-toho jeho váženému příteli tomu-a-tomu s pozdravy.“ Místo toho už v prvním řádku šel rovnou k věci.

Naši stoupenci jsou na místě a mají své rozkazy. Pomohou vám ve všem, co si budete přát, např. nalézt a pozvat dané osoby na příslušnou schůzku s vámi, doprovodí vás na Forum atd. Od obdržení této zprávy se k nám nepřibližujte na veřejnosti ani v soukromí. Pokud potkáte někoho z nás na veřejném místě, nesmí proběhnout nic víc než výměna zdvořilostí. Na veřejnosti jsme nyní pouze známí, jejichž rodiny jsou vzdáleně spřízněny. Na první schůzku pozvete níže uvedené muže, kteří, jak se domníváme, sympatizují s naším programem.

Následoval seznam sedmi jmen. Ti, které jsem znal, byli nevýznamní senátoři, dva z nich poměrně známí nespokojenci, kteří se vytrvale snažili získávat pozornost spíláním těm nejvýznačnějším mužům. Byli tolerování kvůli tradici, a protože jsme rádi nechávali obyvatele u toho, že senát je shromážděním sobě rovných jako za starých dobrých časů. Když prostí lidé viděli takovéhle nuly, jak plamenně hulákají proti Caesarovi nebo Pompeiovi, Katonovi nebo Ciceronovi, a to jim přímo do tváře na samotném pódiu rostra na Foru, dodávalo jim to pocit účasti a útěchy a velmi klamný dojem, že Římu nehrozí nebezpečí krutovlády.

„Několik těch dalších,“ řekla Kallistó, „je velmi krátkých a většinou uvádějí jen seznam hostů, které má pozvat na jednotlivá setkání.“ Ukázala mi je a na každém z nich stálo sedm jmen spolu s ujištěními, že vše pokračuje skvěle.“

„Vždycky sedm jmen,“ zamumlal jsem.

„Co říkáš?“ zpozorněla Julie.

„Vydrž chvilku,“ řekl jsem a prohlížel si seznamy. „Věci se začínají rýsovat.“

„Miluju, když je takovýhle,“ prohlásila Julie.

„Je ve spojení se svou múzou,“ potvrdila Kallistó.

Obvykle mi vadí, když o mně lidé hovoří, jako kdybych nebyl přítomen, ale tentokrát jsem byl příliš zamyšlený, abych se cítil dotčený. Jak zprávy postupovaly podle Kallistina chronologického pořádku, jména senátorů a ostatních začala být méně bezpečná. Objevovali se význačnější muži, muži, o kterých se vědělo, že mají výhrady ke směru, kterým se římská politika ubírá, ale nebyli radikální. Některá jména se začala opakovat. To museli být ti, jež se klonili ke spolupráci na Fulviových bláznivých plánech. Pověděl jsem to oběma ženám.

„To dává smysl,“ poznamenala Kallistó.

„Equites,“ spustil jsem, „přinejmenším ti, jejichž jména poznávám, nepatří do bankéřského klanu či k půjčovatelům peněz. Zdá se, že většina je členem význačných obchodnických rodin. Tohle budou nejspíš muži, kteří rozházeli své bohatství a hrozí jim, že budou vyloučeni z jezdeckého stavu.“

„Zarazilo mě,“ ozvala se Julie, „že zatímco někteří nositelé těchto jmen jsou význační antipompeiovci nebo anticaesarovci, žádný z nich není dobře známý propompeiovec nebo procaesarovec.“

„Velmi všímavé, má drahá. Ne, tohle jsou ve většině případů nespokojenci, ti, co věčně závidí význačným mužům, ale nejsou věrní žádnému z nich. Také sis možná všimla, že tu není ani nikdo z Katonovy malé patriotické skupinky. A to navzdory tomu, že Fulviovy zdi zdobili jejich oblíbení historičtí vlastenci.“

Julie se nad tím na okamžik zamyslela. „Ti muži jsou skuteční ctitelé předků, ale zároveň jsou také proti jakémukoli druhu tyranie.“

Na chvilku jsem dopisy odložil a pokynul nedaleko stojícímu otrokovi, aby mi dolil ryton. Už jsem ani nevnímal pryskyřičnou chuť vína. Moje mysl pracovala jako jedna z těch germánských pivních kádí, kde se maličké chumáče alkoholem povzbuzených částic rojí jako včely.

„Vzpomínáte si, co jsem vám pověděl o oblečení, které jsme s Hermem našli ve Fulviově domě?“ Rozhlédl jsem se. „Mimochodem, kde je Hermes? Neviděl jsem ho celé odpoledne.“

„Řekl, že musí najít nějaké lidi a že tě dohoní později. Pokud si vybavuji, našli jste nějaké jezdecké tuniky, pár tunik senátorských, prostou bílou tógu a togu praetexta.“

„Velmi dobře. v té chvíli jsem pochopil, že Fulvius měl výjimečně troufalé ambice. Byl připraven posadit se na kurulské křeslo a zaujmout místo v senátu. Jenže tehdy mi uniklo to, co tam nebylo.“

„Což je?“ chtěla vědět Julie.

„Neměl žádnou togu candida a ani togu trabea.“ Zachytil jsem Kallistin zvědavý pohled a pustil se do vysvětlování. „Candida je speciálně vybělená tóga, kterou nosíme, když se ucházíme o úřad. Trabea je pruhované roucho, které si oblékají augurové a některé řády kněžích.“

„Možná si chtěl nechat vybělit tu všední tógu,“ řekla Julie.

„Pak by mu ale žádná nezbyla ke každodenním účelům, na senátní zasedání, obětování a tak podobně.“ v té době římští muži stále více odkládali tógu až na formální příležitosti.

„A co z toho vyvozujete?“ chtěla vědět Kallistó.

„Zaprvé to, že očekával místo v senátu, a dokonce i kurulský úřad, aniž by kandidoval ve volbách.“ „Jen diktátor může umístit muže do senátu bez voleb. Přinejmenším je třeba hlasování celého senátu.“

„Přesně tak.“

„Proč ne kněžské roucho?“ zeptala se Kallistó.

„Většina kněžských kolegií se doplňuje kooptováním. Kněžství se uděluje na doživotí. Například po smrti augura se sejde Kolegium augurů a zvolí nového člena. U většiny ostatních kněžských kolegií je to podobné. Flamena může jmenovat diktátor, ale musí to být patricij, a Fulvius proto nebyl způsobilý. Určité funkce, jako např. pontifex maximus, jsou volené. Ale jakmile je člověk jednou zvolen, pontifikát je na doživotí. Muži stojící za Markem Fulviem mu přislíbili senátní křeslo a kurulský úřad, aniž by se o ně musel ucházet ve volbách. Nemohli z něj udělat augura ani pontifika, tak se ani neobtěžovali mu takovou nabídku učinit.“

„Takže někdo plánoval, že se stane diktátorem,“ řekla Julie, „a Markus Fulvius mu v tom hodlal pomoct. Ale kdo? Pompeiovi stoupenci se z něj snaží udělat diktátora tak dlouho, co pamatuji, ale Fulvius neoslovil žádného z nich.“

„V Římě rozdmychávají politickou hysterii Klaudiovci Marcellovci,“ prohlásil jsem. „Všechny přiměli myslet si, že se na nás chystá tyranie buď od Caesara, nebo od Pompeia. A podařilo se jim to. Zdá se, že si nikdo nevšímá, že je Caesar podivuhodně úspěšný a ambiciózní, ale úzkostlivě konstituční prokonzul, a Pompeius opotřebovaný starý muž spokojený spočinout na svých vavřínech. Nechají nás všechny tasit meče proti přízrakům.“

„A oni se chystali svrhnout vládu s šaškem, jako byl tenhle Fulvius?“ nevěřícně se ptala Julie.

„Je to jen ten, kterého jsme objevili,“ pověděl jsem jí. „Jistě nevěnovali tolik času plánování, najmutí Aristobula, aby vymyslel jejich šifru, a pak zabití Fulvia, jen aby kontrolovali jednoho muže, který by agitoval mezi dlužníky a nespokojenci. Určitě mají další prostředníky, nejspíš mnohem význačnější, než byl Fulvius.“

„Zmínil jste, že na každém seznamu je sedm jmen,“ ozvala se Kallistó, „jaký to má význam?“

„Setkání byla běžnými hostinami,“ vysvětlil jsem. „Jeho triclinium k tomu bylo se všemi těmi vlasteneckými malbami dobře uzpůsobené. Lehátka byla uspořádaná do přesné podoby, co se týče umístění a velikosti. Po staletí jsme dodržovali zvyk devíti osob u večeře. Jistě se toho držel. Pokaždé sedm hostů. Fulvius byl osmý. Kdo byl tím devátým mužem?“

„O tom bude potřeba trochu popřemýšlet,“ prohlásila Julie. „Co ses dozvěděl v lázních?“

Pověděl jsem jim o svém malém vpádu i tom, co mi řekl Sallustius o schůzce, které se účastnil ve Fulviově domě.

„Sallustius si něco nechal pro sebe,“ prohlásila Julie. „Neprozradil ti jména ostatních hostů.“

„Dokonce i Sallustius dokáže být občas diskrétní. Bylo mu jasné, že kdyby mi odhalil nějaká jména a já je použil při obžalobě či denunciaci, každý z nich by věděl, které setkání to bylo a kdo to vyžvanil. To by pro něj mohlo znamenat smrt nebo doživotní vyhnanství. A navíc se účastnil jen jediné večeře, tak nemohl vědět, že jeden host je na těchto setkáních pevnou součástí. Ten význam by mu byl unikl.“

Julie si prohlédla jména, při čtení vyslovovala každé z nich, ale téměř neslyšně. „Jaká další jména nevidíme na těchto seznamech, když teď uvažujeme v negativech? Nevidím tu ani Kuria ani Manilia. Tyhle byly napsány dlouho před tím, než se Kurio vyslovil pro Caesara a byl známý pro svou zadluženost. Proč ne on? A Manilius byl tribun. Kdo lépe vyburcuje dav proti půjčovatelům peněz? Pro takovýhle plán by se zdáli přirozeným cílem.“

„Nevěřím Fulviinu tvrzení, že s bratrem, když byl v Římě, neměla co do činění. Mohla dopředu vědět o Kuriově zběhnutí a povědět mu to. A co se týká Manilia, neprojevil žádné známky výjimečného radikalismu. Kurio říká, že během jeho tribunátu oni dva spolupracovali.“

„Je tu ta záležitost se statkem, ke kterému tak náhle přišel,“ připomněla Julie.

„Klaudiovci Marcellovci mají plány a některé z nich jsou dokonce ústavní. Nikdy není na škodu mít tribuna lidu v kapse. Děje se to pořád.“

„Nebo,“ vložila se do hovoru Kallistó, „jeden z nich mohl být devátým mužem.“

Julie se na ni usmála. „Teď začínáte uvažovat jako Římanka.“

„Věřím, že příští rok nebo možná rok nato,“ spekuloval jsem dál, „hodlají prohlásit jak Caesara, tak Pompeia za nepřátele státu a přimět senát, aby jednoho ze spiklenců jmenoval diktátorem. Ten pak jmenuje jednoho z ostatních svým zástupcem, magister equitum.“

„Jak to můžou udělat?“ zvolala Julie rozhořčeně.

„Nevím, ale nějak vyprovokují Caesara, zahrnou ho urážkami, které si nebude moct dovolit pominout. Budou ho chtít přimět k tahu, který pak předloží senátu jako důkaz, že stát čelí ohrožení a je třeba konečného usnesení senátu.“

„Nechápu,“ potřásla hlavou Kallistó. „Myslela jsem, že diktátor je uzurpátor jako řecký tyran. A tenhle je co – velitel jezdectva?“

„Mezi námi,“ vysvětlovala Julie, „diktátor je ústavní úřad. v časech smrtelných národních nebezpečí, jako při cizí invazi, může senát nařídit konzulům, aby jmenovali diktátora, protože je nutné vypořádat se s naléhavou situací a naše rozdělení moci je příliš pomalé a těžkopádné.

Diktátor na oplátku jmenuje jednoho muže magister equitum. To je prastarý titul pro druhého ve velení, který bude vykonávat jeho rozkazy.“

„Diktátor,“ pokračoval jsem, „má plné impérium. Nesdílí ho s kolegou a jeho činy nejsou podrobeny tribunskému vetu. Doprovází ho čtyřiadvacet liktorů – počet liktorů obou konzulů se sečte. Diktatura je to, čemu říkáme úřad ,bez odpovědnosti‘. Jako jediný ze všech římských úředníků nemusí skládat účty za své činy poté, co opustí svůj úřad. Může nařídit cokoli, včetně poprav občanů bez soudu. Sám od sebe může vyhlásit válku. Jeho moc neomezuje žádný limit, kromě jednoho.“

„A to je?“ zeptala se Kallistó.

„Čas. Diktatura trvá šest měsíců a pak musí diktátor odstoupit. Sullova diktatura byla protiústavní. Jednalo se o vojenský převrat. v Římě nebylo dost senátorů, aby schválili rozhodnutí o diktatuře. Jakmile byl u moci, zdvojnásobil velikost senátu, aby ho naplnil svými přisluhovači, a pak se jimi nechal opakovaně volit za diktátora. Úřad zastával tři roky a neodstoupil do té doby, než byl příliš nemocný, aby pokračoval. Právě kvůli takovéhle situaci jmenujeme diktátora tak zřídka.“

„Bylo by třeba velkého strachu, aby se senát odhodlal jmenovat ho teď,“ prohlásila Julie.

„Lidé jsou na to ale zralí,“ podotkl jsem. „Slyšela jsi všechny ty vystrašené řeči, znáš hranice, za které lidé nejsou ochotni zajít. Snaha zrušit dluhy a snad zmasakrovat bankéře a půjčovatele peněz by pořádně přilila olej do ohně.“

„Ale něco se stalo,“ řekla Julie.

„Ano, něco přimělo Fulvia sejít z cesty, kterou pro něj prošlapali, a místo toho napadnout skrze mě Metellovce.“

„Podívejte se na tenhle,“ řekla Kallistó a podala mi přeloženou stránku. „To je jeden z posledních.“

Musíte zastavit ty pošetilosti. Vaše podpora skončila. Naše muže jsme povolali zpět a už vám dále nebudou pomáhat. Ihned složte účty za své činy, nebo čelte důsledkům.

„To zní netrpělivě,“ řekl jsem.

„A tenhle je úplně poslední.“ Kallistó mi podala list.

Posílám vám víc otroků do domácnosti a víc mužů pro vaši ochranu a podporu. Jsou drsní, ale důvěryhodní. Pokud si zapamatujete podmínky naší dohody a budete se jich striktně držet, dosáhnete svých cílů a z mé strany se nebudete muset ničeho obávat. Nesnažte se mě kontaktovat. Bude-li třeba, abychom se setkali, někoho pro vás pošlu.

„Tahle poslední zpráva se lišila od těch ostatních,“ řekla Kallistó. „Je napsaná ženskou rukou.“

„Jste si jistá?“ zeptal jsem se.

„Ach ano. Rozdíly jsou zcela zřetelné.“

„Fulvia?“ ozvala se Julie.

„Fulvia ne, i když je do toho nejspíš zapletená. Tohle napsala Octavia.“

„Octavia?“ podivila se Julie.

Pověděl jsem jim o nepřehlédnutelných narážkách, jež Sallustius trousil o manželce Gaia Klaudia Marcella a jejím malém bratrovi.

„Když jsem se s ní včera sešel,“ zarazil jsem se. Vážně to bylo teprve včera? „Když jsem s ní včera mluvil, až moc nápadně prohlašovala, že přetrhala všechny vazby s juliovskou rodinou a že si myslí, že Julius Caesar je potenciální tyran, že s Fulviovci nemá nic co do činění a že nemá žádné povědomí o záležitostech svého manžela, že ani neviděla svého bratra od chvíle, kdy byl nemluvně, a že nesleduje městské drby. Dá se tomu vůbec věřit?“

„Ne v naší rodině,“ prohlásila Julie. „Myslím, že má Sallustius pravdu. Je to úlisný had, ale ví, o čem mluví. Gaius Marcellus neudělá nic, o čem by nevěděla. O tomhle spiknutí měla dokonalé zprávy a dokonce se naučila jejich šifru. Ví, jak nemožný břídil je její manžel, stejně jako jeho příbuzní. Ví, že Julius Caesar je předurčený stát se nejvýznamnějším mužem Říma a chce udělat svého bratra jeho dědicem.“

Prohlásila to s hořkostí, která mě překvapila. Pak mi došlo, že doufala, že se Caesarovým dědicem stane náš syn. Zdálo se, že bohové mají jiné plány.

„Takže Octavia zničila to spiknutí?“ zeptala se Kallistó. „Jak to mohla provést? Jakou páku použila, aby pohnula Fulviem víc ke svým záměrům?“ I v prosté otázce použila analogii z Archimedovy mechaniky.

„Je nepravděpodobné, že mu mohla slíbit větší odměnu, než kterou už očekával,“ prohlásil jsem. „Takže ho určitě vydírala.“

„Z politických intrik ho obvinit nemohla,“ řekla Julie. „To stejně dělá každý.“

„Ne, Octavia hrozila, že ho udá za vraždu Aristobula. Marcellovci chtěli mít toho Řeka z cesty a Fulvia potřebovali k sobě připoutat pevněji, tak ho vyslali, aby za ně udělal špinavou práci.“

„Jaký máš důkaz?“ zeptala se Julie.

„Musel to být ten prsten. Marcellovci ho chtěli zpátky. Byla to jediná věc, která je s Aristobulem spojovala. Fulvius zabil Aristobula a donesl prsten. Octavia se ho zmocnila a ukázala ho Fulviovi. Musela mít nějaký písemný důkaz spojující ho se zločinem, ale prsten schovala ve stole, který její manžel půjčil Fulviovi. Kdykoli by Octavia chtěla, mohla přimět nějakého ctižádostivého přítele, například Kuria, aby ho obvinil a požadoval vyšetřování. Iudex jmenovaný pro vyšetřování by dostal příhodný tip, kdeže je možné ten prsten najít. Ti muži, kteří přistihli Herma a mě, jak se hrabeme ve Fulviových věcech, přišli právě pro ten prsten. Marcellovci se nezajímali o dokumenty, protože byly šifrované. Ale Octavia chtěla dostat prsten zpátky.“

„A kde Octavia tyhle muže získala?“ zajímalo Julii. „Opečovává svou pověst cudnosti, tak jako Hortalus opečovává své rybníky.“

„Dostala je od Fulvie. Ať tak nebo onak, ty dvě ženy kuly pikle spolu. Klodiova vdova si udržela určitý vliv nad jeho stoupenci, kteří jsou do jednoho Caesarovci. Fulvii mohlo dráždit, že její bratr pracuje pro druhou stranu. Octavia jí poskytla způsob, jak ho ovládat.“

„Jak ho mohla obvinit, aniž by zároveň neobvinila svého manžela?“ udivilo Julii.

„Buď si Marcellovci velice pečlivě udrželi své vlastní ruce čisté,“ řekl jsem, „nebo jí to bylo prostě jedno. Vzpomínáte si na náš včerejší rozhovor, když jsem zmínil, že Caesar chtěl, aby se Octavia rozvedla s Gaiem Klaudiem Marcellem a vzala si Pompeia? Domníval jsem se, že se smrtelně urazila a pro Caesara měla jen opovržení, protože požadoval, aby opustila svého manžela. Nejspíš to byl Gaius, kdo odmítl.“

„Proč navedla Fulvia, aby na vás zaútočil?“ chtěla vědět Kallistó.

„Rád bych věřil, že jsem dost důležitý na to, abych stál v centru celé záležitosti,“ řekl jsem, „ale smutná pravda je, že já jsem nula. Ale moje rodina je stále výjimečně vlivná v senátu i na shromážděních a čím dál víc se obrací proti Caesarovi. v Marku Fulviovi našla nástroj a přiměla ho, aby poškodil Metellovce. Já se ucházím o kurulský úřad, a tudíž jsem příhodný cíl. Právě jsem se vrátil z ciziny ze zahraničního velení a není nic běžnějšího, než obvinit takového člověka z korupce v zámoří. Nezapomeňte, že Fulvius měl pěkný rodokmen, jímž se mohl vychloubat na veřejnosti právě v období voleb. Uvažovali jsme, že snad pase po tribunátu aklamačním zvolením. Pokud by Fulvia všechny staré Klodiovce přiměla, aby pro něj agitovali v consiliu plebis, mohlo jim to vyjít. Pak by byl rok nedotknutelný.“

„Ale jak by získal svědky?“ zeptala se Julie.

„No, jistě by se mu podařilo sehnat pár lidí, aby křivě přísahali, a jistě by to stačilo ke zmaření voleb. Mohl mě obvinit z podplacení svých svědků nebo z jejich vraždy či čehokoli dalšího. Rozhodně dost na to, aby mi znemožnili účast ve volbách. To by znamenalo o jednoho Metella méně, jenž by příští rok zastával významný úřad. Ale něco nevyšlo. Marcellovci, kteří nikdy bystrostí nijak nevynikali, si uvědomili, co chystá. Octavia dokázala dostat své otroky z domu, možná dokonce Fulvia varovala. Ten si oblékl omšelou starou tógu propuštěnce a pokusil se uniknout, ale chytili ho a zabili. Pak ho pohodili na schody baziliky.“

„Myslíš, že ti různí Marcellovci, Markus, Gaius a Markus ho skutečně zabili vlastníma rukama?“ chtěla vědět Julie. Vysvětlil jsem jim Asklepiodův rozbor zranění a závěr, který jsem z nich vyvodil.

„Decie Caecilie,“ pronesla Kallistó způsobem, který, jak se zdálo, vyjadřoval nelíčený obdiv, „věřím, že jste stvořil celý unikátní podobor filozofie! Uvažoval jste někdy, že byste o tom napsal knihu? Jsem si naprosto jistá, že by v alexandrijském Museionu moc stáli o vaše přednášky.“

Na okamžik jsem si nebyl jistý, jestli jsem dobře slyšel. „Mluvíte vážně?“

„O filozofických záležitostech mluvím vždycky vážně,“ ujistila mě.

Podíval jsem se na Julii. Odvrátila pohled a s nevšedním zaujetím si prohlížela jemnou řezbářskou práci, jež vkusně zdobila jednu ze zdí.

„Popřemýšlím o tom,“ řekl jsem. „Koneckonců musím se něčím zabývat během případného exilu z Říma.“ Napadlo mě ještě něco. „Když hovoříme o filozofických záležitostech, Kallistó, vždycky mi vrtalo hlavou, jak je možné, že oceán nepřeteče přes okraj světa a nevezme s sebou Naše moře ven Heraklovými sloupy.“

„Svět je koule plující ve vesmíru,“ prohlásila, „takže oceán nemá místo, kam by přetekl. To prokázal už Eratosthenes před téměř dvěma sty lety.“

„Aha. Nu, tak teď je to jasné.“ Dávalo to přinejmenším stejný smysl jako symbol pro nic.

„Zpátky k našemu problému,“ ozvala se Julie. „Myslíš, že Marcellovci zabili Fulvia vlastníma rukama, a co je důležitější – můžeš to dokázat?“ Moje Julie byla zkrátka praktická.

„Já prostě nemůžu věřit tomu,“ řekla Kallistó, „že vaše politické intriky mohou být tak komplikované! Vedle toho se boje mezi starými řeckými městskými státy zdají být směšně přihlouplé.“

„Takovýhle průběh neplánovali,“ pověděl jsem jí. „Měla to být zcela obvyklá mocenská hra, ale vymkla se z rukou. Ti lidé nejsou moc bystří. Správně je charakterizoval Sallustius: banda druhořadých. Pokusili se zosnovat něco, co pro ně bylo příliš obtížné; jeden z nich ani nevěděl, že jeho vlastní manželka je v druhém táboře a špehuje všechny jejich kroky. Ve Fulviovi si zvolili špatný nástroj a všichni si navzájem lhali a lhali i mně. To, co mělo být čistou, diskrétní operací, se zvrtlo na komplikovaný zmatek, jenž si vyžádal vraždu a poté zamaskování, které si na oplátku vyžádalo falešné obvinění mé osoby. A všechno tohle započali muži konzulárního postavení. Je to opravdu velice skličující.“

„Ať to dopadne jakkoli,“ řekla Julie, „dnes večer napíšu Caesarovi. Musí vědět, co se v Římě děje za jeho zády.“

„To není špatný nápad,“ souhlasil jsem. „Ale mám pocit, že v Římě se toho děje velmi málo, o čem Caesar neví. Pomáhal jsem mu s korespondencí na začátku války, vzpomínáš? Má víc přátel, kteří mu posílají zprávy a drby, než Cicero. Ale jen do toho. Alespoň bude ohledně nás v klidu. Pošlu mu úplnou zprávu, až tuhle záležitost dokončím.“

„Tedy Decie,“ zašvitořila Julie šťastně, „tohle je nejspíš poprvé, co uznáváš, že Caesar je v Římě skutečnou autoritou.“

„Teď už se to zdá neodvratné,“ připustil jsem. „Poznal jsem až příliš dobře kvalitu mužů, kteří se proti němu postavili. Ale neoslavuj předčasně. Než budu psát tu zprávu, stane se ze mě prétor, nebo mě pošlou do exilu. První šance je ideální a druhá pořád lepší než ta třetí.“

„A která je ta třetí?“ zeptala se Kallistó.

„To budu mrtvý a už se mi nepodaří žádnou zprávu napsat.“

Chvilku jsme diskutovali o tom, jaká strategie by byla pro mě nejlepší. Ráno jsem se měl dostavit k soudu, a proto jsme procházeli obhajobu, nejpravděpodobnější útoky, kterým budu čelit, a mé nejlepší protiútoky. Juliina mysl byla pro takovéhle politicko-soudní boje stejně dobrá jako kteréhokoli profesionálního právníka v Římě. Chyběla jí jen rétorická průprava, aby se stala prvotřídním obhájcem. Navíc tu byla ještě skutečnost, že ženy nemohly obhajovat před soudem.

Bylo dlouho po setmění, když se objevil Hermes.

„Kdes byl?“ pustil jsem se do něj.

„Hledal jsem lidi. My vás doprovodíme domů.“ Ani trochu se nestyděl a já neměl chuť mu vyčinit, jak si zasloužil. A navíc obvykle věděl, co dělá.

„Kdo je my?“ zeptal jsem se.

„Pár přátel.“

Vstal jsem a stejně tak i Julie. „Kallistó,“ obrátil jsem se na Alexandrijku, „nemohu vám dostatečně poděkovat. Hledal jsem rádce a našel přítelkyni. Pokud zítra i ten další den všechno proběhne dobře, stanu se příští rok jedním z prétorů. Možná, že budu prétor peregrinus pověřený případy týkajícími se zde usazených cizinců. Pokud bych vám mohl pomoci, ať už díky tomuto úřadu, či jakýmkoli jiným způsobem, prosím neváhejte se na mě obrátit.“

Julie se s ní rozloučila objetím. „Můj manžel není vždycky úplně rozumný, ale tohle myslí vážně. A prosím nečekejte, až budete mít nějaké potíže, abyste nás navštívila.“

„Jen vědomí, že se těším přátelství vás dvou, je víc než dostačující odměna za tuto nepatrnou službu, která ve skutečnosti vlastně nebyla službou, ale potěšením. Vzrušení z intelektuálního úspěchu je odměna sama o sobě.“

Vyšli jsme z domu do šera. „Okouzlující dáma,“ prohlásila Julie. „Pro jednou tě můžu jen pochválit, že jsi vyhledal cizinku.“

„To je od tebe milé, drahoušku. Herme, kdo jsou všichni tihle muži?“ Dokázal jsem jen rozpoznat obrysy dvaceti nebo třiceti mužů plnících ulici. Jeden držel malou pochodeň, která nevydávala dost světla, aby odkryla víc. Ostatní vytáhli pochodně a zapálili je od té jedné. Brzy jsem spatřil množství vojenských opasků, vysoko zavázaných okovaných vojenských bot a muže se svalnatými končetinami a drsnými, do hněda opálenými obličeji.

„Dobrý večer senátore, má paní,“ řekl mladý Burrus, decurio Desáté legie.

„Herme, tohle nejde!“ zaprotestoval jsem. „Všichni to jsou Caesarovi muži! Nedovolím, aby si lidi mysleli, že jsem se přidal na Caesarovu stranu proti ostatním, že jsem…“ poslední slova jsem jen zamumlal, protože mi Julie položila prsty na rty.

„Decie,“ prohlásila, „buď zticha.“

„Tys ho k tomu navedla!“ prohlásil jsem ohromeně.

„Nemusela jsem. Probírali jsme, jak tě uchránit, aby ses nenechal zabít kvůli té absurdní neutralitě, a Hermes navrhl tohle. Já souhlasila.“

„Čas neutrality už pominul,“ pověděl mi Hermes, kluk, který mi dřív nosíval věci do lázní a obstarával pochůzky. „Ať si lidé řeknou, co chtějí. Tihle muži jsou tu ze své vlastní vůle, ať je chcete, nebo ne, a vám navzdory zajistí bezpečí, dokud tahle záležitost neskončí. A nezapomeňte, že ve městě to nejsou Caesarovi vojáci, ale občané a voliči, a můžou si dělat, co chtějí.“

Vzdychl jsem, protože jsem poznal porážku, když mi civěla do obličeje. Byl jsem teď natolik v Caesarově táboře, jako kdybych byl v jeho armádě v Galii.

„Pojďme domů,“ řekl jsem.

Kapitola 13

Odešli jsme z mého domu v třpytivém světle nejčasnějšího úsvitu. Když jsem prošel branou na ulici, byla už plná mých stoupenců. Situace byla příliš vážná a důležitá na nějaké bouřlivé vítání, ale slyšel jsem od nich hromadné souhlasné mručení.

Jakmile jsem se ocitl venku, obklopili mě vojáci. Tohle jsme probírali předešlou noc, ale ačkoli jsem v žádném případě nechtěl, aby to vypadalo, že se bojím svých spoluobčanů, nemohl jsem proti tomuto bezpečnostnímu opatření nic rozumného namítnout. Existovala reálná možnost, že se Marcellovci nebo Octavia mohli rozhodnout ušetřit se ostudy a najmout někoho, kdo mi vrazí dýku mezi žebra dřív, než dojdu na místo konání soudu.

Hermes se postavil za mě k levé ruce na místo nejpravděpodobnějšího útoku pravorukého útočníka. Přede mnou se rozprostíral klín vojáků. Na jeho špici byl mladý Lucius Burrus a jeho otec. Starý Burrus se rozhodl, že si vezme svá vojenská vyznamenání, jichž si vydobyl celou řadu: stříbrné náramky, kroucené náhrdelníky, phalerae, dokonce občanský věnec. Ozbrojení vojáci sice nesměli vstoupit do města, ale já měl nejdrsněji vyhlížející skupinu neozbrojených vojáků jižně od Pádu. Za námi se táhl obrovský dav mých klientů, sousedů a dalších stoupenců.

„Nu,“ ozval jsem se, „když pominu lučištníky na střechách, měl bych na Forum dorazit živý.“

„Lučištníci,“ zamumlal nedaleko stojící voják. „Věděl jsem, že si s sebou máme vzít štíty.“

„Tak půjdeme,“ pobídl jsem všechny.

Masa lidí se vydala důstojným tempem úzkou ulicí směrem ke clivus Suburanus, která nás zavede na Forum. Julie s domácím služebnictvem nás budou následovat, hned jak se ulice trochu uvolní.

Oblékl jsem si svou nejlepší tógu, ne tógu candida. Mohlo by vypadat domýšlivě objevit se u soudu navlečený do křídou vybělené tógy. A navíc správný řečnický projev vyžadoval spoustu širokých gest a ta by mohla zvednout oblaky křídového prachu, což by nebyl zrovna důstojný pohled. Byl jsem bezchybně oholen a předchozí hodinu jsem strávil dechovými cvičeními, trénoval si gesta a kloktal horkou octovou vodou. Všechno to byly činnosti, které jsem nedělal už léta. Pro jednou jsem si nevzal žádné zbraně. Mohlo by být trapné, kdyby mi při vrcholu dramatického gesta s rachotem dopadla na pódium dýka nebo caestus. Nesl mi je proto Hermes.

Když jsme došli na Forum, dav už se scházel. Soud se měl konat na největším otevřeném prostranství starého Fora na západním konci mezi bazilikami Aemiliovou a Semproniovou. Tam stálo magistrátní pódium, nedávno zrestaurované a vyzdobené Caesarem, připravené na proces před comitia tributa. To znamenalo, že místo toho, aby střed pódia zaujímal prétor v kurulském křesle, budeme čelit tribunům lidu, kteří se podle zvyku posadí na jednu lavici. Protože nikdo z předsedajících úředníků neměl žádné impérium, na pódiu chyběli liktoři. Za pódiem na straně Aemiliovy baziliky se tyčily dřevěné tribuny vystavěné pro tři sta equites, kteří budou v mém procesu tvořit porotu.

Metellovci se už scházeli u západního konce pódia: můj otec, Kretikus, Nepos a Metellus Scipio doprovázení obrovským davem stoupenců spolu s mnoha přáteli a kolegy, z nichž někteří byli osobně oddáni Metellovcům, další pouze vzdorovali týmž lidem. Byl tam i Kato a já vítal jeho podporu stejně srdečně, jako jsem ho osobně nesnášel.

Na druhé straně jsem spatřil, jak se formuje velký dav. Mnozí patřili ke starým Klodiovcům, kteří doufali, že budou svědky mého pádu, jiní byli muži, které jsem viděl s Markem Fulviem. Byl jsem zvědavý, zda se mezi nimi objeví nějací Marcellovci, ale žádného jsem nezahlédl. Možná bylo ještě brzy, nebo si snad celou záležitost znovu nechali projít hlavou.

Otec se tvářil znechuceně, když jsem k němu došel obklopený svým doprovodem.

„Musíš vypadat jako okupantská armáda?“ vyštěkl.

„Neměl jsem na výběr. Sami se jmenovali za mou osobní stráž.“ Přehlédl jsem tribuny, kde porota v tunikách s úzkými pruhy teprve začala zaujímat místa. Pódium bylo dosud prázdné. „Je tu někde místo, kde bychom mohli prodiskutovat tuhle záležitost, než začne řízení?“

„Na diskutování je trochu pozdě,“ zavrčel otec, „ale jestli máš něco, co nám chceš říct, ať nám ta tvoje malá armáda udělá trochu místa.“

Vojáci kolem nás utvořili kruh a drželi dav stranou. Scipio mi poskytl rychlý přehled o průběhu jednání.

„Začne Kato. Není členem rodiny a je o něm známo, že se v mnoha politických záležitostech postavil proti nám, takže ho budou respektovat jako nestranného řečníka. Zpochybní ústavnost tohoto soudu, a tak budeme mít položeny základy pro obnovu řízení, pokud tě shledají vinným. To bude znamenat, že se zítra nebudeš moci účastnit voleb, ale přijdou další roky. Potom vychválí tvůj skvělý charakter a očerní mrtvého Marka Fulvia. Nato představí řečníky, což jsou všechno význační muži, kteří budou vytrubovat, jaký že jsi to báječný člověk. Pak bude na protistraně, aby proti tobě vznesla obvinění.“

„Kdo povede žalobu?“ zeptal jsem se.

„Sám Manilius,“ řekl Kretikus.

„Cože? Sloužící tribun? Je to legální?“ To jsem tedy nečekal.

„Zjevně neexistuje žádný zákon, který něco takového výslovně zakazuje,“ pověděl mi Kato. „Tribunové nemají obvykle na podobné činnosti čas, ale dnešek je Maniliův poslední den ve funkci, a takovéhle představení mu prospěje při kampani na edilát.“

„Cos nám chtěl říct?“ zeptal se otec. „Čas se krátí.“

Tak jsem spustil přesný popis svých objevů a závěrů. Než jsem se dostal za polovinu, jejich protáhlé obličeje mi prozradily, že si nevedu dobře. Otec mě přerušil krátkým, hrubým gestem.

„Nech těch nesmyslů! Tajná šifra? Řecký matematik, a ještě k tomu žena? Copak jsi úplně zešílel?“

„Spiknutí tří významných představitelů státu?“ vykřikl Scipio celý rudý. „Jeden z nich je sloužící konzul! A další bude téměř jistě zvolen konzulem na příští rok!“

„A ještě další spiknutí kvůli dvanáctiletému klukovi?“ ušklíbl se Nepos. „A zosnované Juliovkou?“ Otočil se na otce. „Beznosko, možná by bylo nejlepší, kdybychom tam před všechny předstoupili, prohlásili ho za šíleného a co nejrychleji ho vypakovali z Říma.“

„Nesmysl,“ prohlásil Kato, pro jednou klidně. „Už jsem ho takhle zažil dřív. Dostane se z toho. Decie, zapomeň na ty žvásty, i kdyby byly pravdivé. Nemáš žádné důkazy, žádné svědky. z právního hlediska se nic z toho nestalo. Uděláme to postaru způsobem, kterým to dělali naši předkové.“ Nic nectil Kato víc než předky.

Cestu si k nám prorazil Pompeius a vojáci se před ním rozestupovali z čirého zvyku.

„Co má tohle znamenat?“ chtěl vědět. „Jako kdyby to včerejší absurdní divadlo nestačilo, teď tu mám na Foru dvě bandy gangsterů, co do sebe šťouchají lokty!“

„Dvě?“ ozval jsem se. Pak jsem dodal: „Aha, nejspíš je tu Kurio. s těmito vojáky si nedělejte hlavu, prokonzule. Rozejdou se, jakmile skončí soud. Ale obávám se, že s Kuriovou bandou budete muset zápolit o něco déle. Až budu mít později trochu času, povyprávím vám o Pisistratovi.“

„O Pisistratovi! O tom krutovládci z Athén? Beznosko, je ten tvůj syn úplný šílenec?“

„Přesně tuhle možnost jsme právě probírali, prokonzule, ale Kato je názoru, že se jedná o přechodný stav. Já sám si tak jistý nejsem.“

Pompeius pokrčil rameny. „Nu, to, že je někdo šílený, ještě nikdy nezabránilo tomu, aby ho zvolili prétorem. Ale já tady na Foru den před volbami nedovolím žádnou velkou přehlídku síly.“

„My jsme Metellovci,“ prohlásil Kretikus, „ne Klaudiovci nebo Antoniovci či nějaký jiný druh rozených kriminálníků. My to provedeme řádným způsobem a v míru uposlechneme rozhodnutí soudu.“

„Postarejte se, aby to tak bylo. Teď si zajdu promluvit s Kuriem a zjistím, jestli ho přiměju, aby rozpustil svůj gang. Pisistratus, no to mě podržte!“ Vyrazil od nás a já chápal jeho hněv. Celý rok bylo jeho největší chloubou, že Řím zbavil zločinecko-politických gangů, které ho zamořovaly celé generace. Teď to vypadalo, že jeho dobrá práce přišla nazmar.

Tribuny už byly téměř plné, moje porota, v níž každého muže zdobil úzký nachový pruh a zlatý prsten jezdeckého stavu, zaujala své místo. Byli to zámožně vyhlížející lidé a obvykle se vypracovali sami. U nich se dalo počítat s tím, že aristokrata, jako jsem byl já, mít rádi nebudou. Na druhou stranu, nechovali lásku ani ke Klodiově chátře. v tom jsme si byli rovni.

Tribunové lidu se usazovali, upravovali si prosté tógy, kterým scházely nachové lemy navzdory jejich velké moci. Jejich tunikám také chyběly senátorské pruhy, ačkoli se mohli účastnit senátních zasedání a podat na nich veto. Jako plnoprávní členové vstoupí do senátu příští rok.

Hned jak se tribunové posadili, poznal jsem je a téměř reflexivně každého zařadil podle jeho současného politického názoru. Zleva: Caelius – procaesarovský; Vinicius – procaesarovský; Vibius Pansa – procaesarovský; Kornelius – procaesarovský; Nonius – procaesarovský; Minucius – proticaesarovský; Didius – proticaesarovský; Antistius – proticaesarovský; Valerius – proticaesarovský a poslední ze všech na pravém okraji lavice, ten neznámý nečitelný člověk – Publius Manilius.

Když byli všichni na místech, Manilius se postavil a pokynul, aby si zjednal ticho. Postupně breptání davu ustalo.

„Občané!“ začal. „Já, tribun lidu Publius Manilius Scrofa, prohlašuji toto jednání za zahájené. v contiu plebejského stavu byla shledána tato záležitost jako hodna procesu před comitia tributa, a tak se stane.

„Obžalovaný“ – pokynul mým směrem – „je Decius Caecilius Metellus, římský senátor, obviněný z vraždy Marka Fulvia, římského občana, dříve obyvatele Baiae, v době smrti žijícího v oblasti chrámu bohyně Tellus. Je obhajoba připravena přednést úvodní proslovy?“

„To je!“ zahřímal otec.

„Pak vystupte na pódium a oslovte lid Říma.“

Důstojně jsme vystoupali po schodech; hejno Metellovců spolu s Katonem a množstvím význačných mužů, z nichž někteří byli bývalí konzulové, co měli dosvědčit můj charakter.

„Kdo za vás promluví?“ chtěl vědět Manilius.

Dopředu postoupil Kato. „Já jsem senátor Markus Porcius Kato, přítel obžalovaného a v těchto mrzkých obviněních prokážu jeho nevinu.“

„Přikročte k věci,“ pokynul Manilius. Ukázal na otroka, který stál u starých bronzových vodních hodin. Muž vytáhl zátku a voda začala vytékat do velkého skleněného poháru, jenž byl opatřen měřidlem, aby ukazoval plynoucí minuty. Zahajovací proslov skončí, jakmile bude pohár plný. Dobrý římský právník dokázal načasovat svou řeč přesně na slabiku.

„Za prvé,“ spustil Kato, „musím protestovat proti tomuto podlému neústavnímu procesu. Contio, jež ho svolalo, bylo neformální a nebyly provedeny žádné oběti. Nebyly provedeny žádné věštby. Bohové státu nebyli povoláni jako svědci, a tak je neplatné. Comitia tributa nemá moc soudit hrdelní případy a já ujišťuji všechny přítomné, že přesně to mají v plánu!“ Kato měl nepříjemný hlas, ale také mistrovsky vládl tím druhem archaické, téměř kněžské latiny, jež byla při podobných příležitostech výjimečně působivá. Zcela se vystříhal květnaté řeči, kterou praktikoval Hortalus.

Pak se Kato pustil do svého projevu. Hovořil o slávě mé rodiny, jmenoval její četné cenzory, konzuly a prétory, zmiňoval i bitvy vyhrané metellovskými generály. Mluvil o mé rané kariéře, o mé službě při Sertoriově povstání, o potlačení Katilinova spiknutí, o válce v Galii i o mém nedávném malém tažení proti rozmachu pirátství na Kypru.

Poté se vrhl na mou politickou kariéru, citoval má mnohá vyšetřování zaměřená proti zločincům a zločineckým aktivitám, nezapomněl na můj kvestorát, během kterého jsem pronikl do Katilinova okruhu, ani na můj nebývalý dvojnásobný edilát, kdy jsem nejen vyčistil ulice a stoky, ale rázně jsem pohnal před soud nečestné stavební dodavatele, jejichž nekvalitní materiál stál život tolika občanů (nikdo nepočítal mrtvé otroky a cizince). Citoval hry, které jsem uspořádal, včetně pohřebních her za Metella Celera, kde jsem předvedl muneru s mimořádným počtem slavných šampiónů, kteří přerušili zasloužený odpočinek, aby na ní bojovali. Za to byl zodpovědný Milo, ale já získal zásluhy. z davu se ozývalo uznalé mumlání. Ty hry všechny nadchly.

Když byl pohár plný, Kato se odmlčel a vpřed postoupili ti, kteří měli dosvědčit můj charakter. Někteří před všemi bohy přísahali, že jsem ten nejctnostnější Říman od dob Numy Pompilia. Všichni se dušovali, že jsem nezkorumpovatelný (ve skutečnosti si jen málo lidí myslelo, že by stálo za to mě zkorumpovat). Každý jeden z nich velebil mé předky. Ti v prétorských funkcích povídali o důležitých vyšetřováních, která jsem pro ně podnikl. Jednu chvíli jsem byl něco jako profesionální iudex.

Pak pokračoval ve své řeči Kato. Vodní hodiny byly znovu nastaveny na část, jež byla vždy nejzábavnější z celého procesu: veřejné nařčení protistrany.

„Kdo,“ zahulákal Kato, „byl Markus Fulvius? Byla to nula odnikud. Nebyl obyvatelem Říma, ale Baiae, té odporně špinavé žumpy všeho možného přepychu, ohavností a zvrhlostí! Mohou existovat nějaké pochybnosti, že sám Markus Fulvius byl pravým ztělesněním všeho, co je ohavné, nechutné a neřímské? Občané! Cožpak jste všichni zrovna včera neviděli tu nestoudnou bláznovu vlastní sestru, tu nechvalně známou římskou kurvu, jak vyšplhala na tribunu rostra – památník naší prastaré velikosti – a sehrála to nejbezbožnější, nejskandálnější a nejoplzlejší představení, jaké kdy urazilo oči veřejnosti?“ Při těchto slovech publikum pokřikovalo a hvízdalo. „Viděl Řím tak ohavnou ženštinu od té doby, kdy Tullia přejela svého vlastního otce závodním vozem?“

Tady Kurio a jeho klaka začali bučet, syčet, křičet a předvádět obhroublá gesta. Kato si jich nevšímal.

„Bohové Říma,“ pokračoval a postupně se propracovával až k pěnivé zuřivosti, „musí být bezpochyby otřesení! Za prvé, že jen dovolíme této odporné rodině pobývat mezi námi a poskvrňovat tak posvátné Romulovo území. Za druhé, že vůbec uvažujeme o procesu s tímto ctnostným mladým Římanem pro vraždu jednoho z nich! Senát by měl spíš vyhlásit dny díkůvzdání bohům za smrt Marka Fulvia. Pro všechny by to měl být svátek plný radosti a veselí! Chrámy by se měly odít do slavnostního, lidé pohostit své sousedy a věnovat oběti z vděčnosti, že Markus Fulvius už více neuráží pohled bohů ani lidí!“

„Kato je dneska ve formě,“ zamumlal někdo za mnou.

„To je snad moc i na něj,“ prohlásil otec. „I při denunciaci se totiž dá zajít moc daleko.“

„Je to tradice,“ konstatoval lakonicky Scipio.

„Kde je důkaz,“ pokračoval Kato, „že Decius Caecilius Metellus mladší zavraždil Marka Fulvia, byť si to ten muž bohatě zasloužil? Strávil celou osudnou noc ve společnosti těch nejvýznačnějších mužů Říma, nejen významných mužů jeho rodiny, ale i s vysoce postaveným konzulem Hortensiem Hortalem a úctyhodným Appiem Klaudiem!

Je snad s podivem, že Markus Fulvius skončil mrtvý? Muž jako on může počítat své nepřátele, jako astronom počítá hvězdy! Jediný důvod k podivu je, že dokázal byť jen jednou vykročit ze dveří, aniž by se na něj nevrhly hordy těch, jež smrtelně urazil, z nichž každý byl rozhodnutý vykonat pomstu a spravedlnost! Kolik ukřivděných paroháčů muselo žíznit po jeho krvi? Kolik otců dětí zprzněných Markem Fulviem si jistě nabrousilo své dýky v očekávání tohoto požehnaného konce?“

Ještě chvíli pokračoval v tomto duchu a vykreslil Fulvia jako větší hrozbu pro Řím, než byl kdy Hannibal, zatímco já byl spasitel srovnatelný s Kvintem Fabiem Maximem Kunktatorem. Byla to, jak Scipio naznačil, tradiční obhajoba. Šlo jen o to, že Kato hanobil a urážel daleko lépe než kdokoli jiný. Rovnat se s ním mohl jen Cicero, pokud měl svůj nejlepší den.

Proslov zakončil slovy: „Ať v Římě neukane ani jediná slza za Marka Fulvia a jemu podobné. Nechť všichni ctihodní občané jméno tohoto odporného ničemy zapomenou. Ať je jeho popel pohřben v Baiae spolu se všemi smilníky, kurvami a teplajzníky toho prokletého města, jemuž udělení práva na římské občanství bylo jedním z velkých morálních selhání římské politiky. Místo toho jásejme, že máme a nadále budeme mít velkorysé vlastenecké služby Decia Caecilia Metella mladšího, vojáka, státníka, hledače spravedlnosti, bijce zločinců a ochránce nevinných, jehož význační předkové zdobí naše město slávou už staletí. Římané, musíte ho shledat nevinným ze zločinu, který vlastně žádným zločinem nebyl!“ A s posledním slovem byly vodní hodiny prázdné a pohár plný.

Bylo to báječné představení a potlesk hlasitý a dlouhý. Pak vstal z lavice Manilius a hluk utichl. Otrok upevnil zátku v bronzovém válci hodin a přelil do něj vodu ze skleněného poháru. Umístil ho zpátky pod trubičku a na tribunovo kývnutí zátku odstranil.

„Občané,“ spustil hlasem, který nebyl tak pronikavý jako Katonův, ale nesl se stejně daleko, „proslulý Markus Porcius Kato nám sice poskytl báječné pobavení, ale málo podstatných informací. Co se týká ústavnosti tohoto soudu, jedná se o laskavost váženému senátoru Metellovi, že ho vůbec konáme. Když zesnulý Markus Fulvius vznesl proti senátorovi svá obvinění, prétor Markus Juventius Laterensis naplánoval proces u svého soudu hned na další den, byť tím porušil zažitý zvyk. A proč tomu tak bylo? Protože, jak všichni víme, je čas voleb. Jakýkoli soud, který by se nekonal nyní, by musel být přeložen do nového roku s novou sestavou sloužících úředníků. To by znamenalo, že senátor by v zítřejších volbách nemohl kandidovat na prétora. A to by si přál?“

Hlasy v davu dosvědčovaly, že to by rozhodně nebyl ten případ. Snažil jsem se rozeznat, kdo to říká, ale v moři obličejů jsem se nedokázal dobře orientovat. Nejspíš Maniliovi klienti, pomyslel jsem si, jejichž povinností bylo přizvukovat a opakovat nejpůsobivější pointy svého patrona. Moji vlastní dělali totéž.

„Co se týká oprávnění comitia tributa soudit hrdelní případy, to je diskutabilní, ale není to předmětem jednání. Římské právo a spravedlnost nevyžadují, aby se na římském občanovi za vraždu jiného občana uplatňoval trest smrti, s výjimkou velmi zvláštních, úzce vymezených okolností. Občané,“ tady jeho gesta, výraz a tón vyjadřovaly hluboké pohnutí, „smutný fakt je, že jsme si tak zvykli na vraždu, že už nás ani nešokuje. Zabití, jež kdysi vyburcovalo veřejnost k zuřivosti, se dnes setkává jen s pokrčením ramen a zívnutím. A to i v tom případě, když je obětí muž senátorského postavení. A kdo nás zavedl do takových konců? Samotní senátoři, kteří se od vykonavatelů spravedlnosti stali pachateli bratrovražedného krveprolití!“ Jeho hlas v rozrušení vystoupal vysoko.

„Tohle se mi nelíbí,“ ozval se za mnou Scipio. Ostatní souhlasili.

„Cožpak jsme všichni neviděli,“ pokračoval Manilius, „jak tito domnělí patres conscripti intrikovali a spikli se proti sobě kvůli moci, slávě a cti? Jeden za druhým šlapali po tělech ostatních, aby ze sebe udělali ,prvního mezi rovnými‘, jen aby je někdo srazil k zemi, až na něj přijde řada. Gnaeus Pompeius Magnus“ – tady namířil prst na Pompeia – „se pustil do mocných pouličních gangů a přijal opatření, aby je vypudil z Říma. Jenže kdo stál za těmito gangy? Obohacovaly se samy? Nesmysl! Obhajovaly zájmy lidu? k smíchu! Ne, každý jeden z nich byl využíván tou či onou malou senátorskou klikou ohavných ambiciózních mužů, kteří si udržují čisté ruce, zatímco přikazují jiným, aby dělali špinavou práci!“

Dav škaredě zahučel. Situace se nejevila dobře a navíc ji zhoršovalo to, že všechno, co řekl, byla naprostá pravda.

„Nemluví jako žalobce,“ zavrčel otec. „Mluví jako kandidát!“

„Jaký je v tom rozdíl?“ zeptal se Kretikus a od ostatních si vysloužil nervózní uchechtnutí.

„A teď,“ pokračoval Manilius, „vůbec nikoho nepřekvapí, že neznámý muž, muž z význačné rodiny, ale takový, který si v Římě ještě nevybudoval pověst, byl zavražděn. A proč? Protože prokázal odvahu napadnout otevřeně a čestně člena jedné z nejmocnějších senátních rodin! Zaútočil na tohoto Metella s dýkou, zezadu a v noci? Ne! Otevřeně ho obvinil ze zločinného porušení zákona na Kypru, předložil svá obvinění prétorovi a pak se vydal na Forum, aby vyhledal tohoto Metella, zopakoval svá obvinění veřejně a jemu přímo do tváře. Jsou toto činy zbabělého, nečestného, spikleneckého ničemy? Nejsou to spíše činy muže oddaného službě státu v té nejlepší římské tradici?“ Tohle bylo přijato rozzlobeným, hrůzu nahánějícím pokřikem. Každou minutou zněla Galie lépe.

„Slovutný senátor Markus Porcius Kato,“ vykládal neúnavně dál a dodal překvapivě pohrdavý tón slovu „slovutný“, „osočil rodinu Marka Fulvia jako hanebnou a skandální. Na jakém základě staví toto sprosté obvinění? Že jsou obyvatelé Baiae? Pouze Kato, ten bezúhonný, spravedlivý obhájce římských ctností mohl shledat vady na tom půvabném přímořském městě, kde Cicero, Hortensius Hortalus i sám Gnaeus Pompeius Magnus mají vlastní sídla!“ Nato se ozval posměšný chechtot, což bylo alespoň lepší než zlostné vrčení.

„Tentokrát jsi zaťal zuby do špatné zadnice, Katone,“ prohlásil Kretikus.

„Ostouzí žalem zdrcenou sestru zavražděného muže jako skandální ženštinu. A proč? Pouze proto, že v nejvyšší míře zármutku předvedla ženské gesto truchlení uctívané tisíce či více let jako pohřební zvyk, gesto, jež se stalo nesmrtelným v mnoha básních napsaných právě těmi předky, o nichž Kato tvrdí, že je obdivuje. Vymizelo z praxe pouze proto, že ženy jeho vlastní třídy se dnes považují za příliš důstojné na podobné nekultivované projevy. Mají pocit, že takové věci jsou pod jejich úroveň!“

„Netruchlila po svém bratrovi!“ zaječel Kato. „Ta běhna byla namíchnutá, že jejímu milenci rozbili hlavu!“ Ale jeho výkřik zanikl v burácení, jež si vysloužila Maniliova řeč.

„A kdopak je asi ten Fulvius a jeho sestra Fulvia, jejichž rodinu Kato zostuzuje a nactiutrhá ji. Jsou to vnoučata Gracchů! Jejich prababička byla posvátná Kornelia, matka Gracchů! A její otec byl Scipio Afrikanus, největší z římských generálů a spasitel republiky, pokořitel Kartága, který porazil Hannibala u Zamy! Tohle je rod, který Kato pohrdavě přirovnává k rodu Caecilia Metella! A my všichni si pamatujeme, kdo okradl toho největšího z generálů o jeho bohatě zasloužené pocty, že?“

Pro většinu přihlížejících byla nejspíš tak dávná historie trochu mlhavá, ale někdo tam v davu byl dobře připravený.

„Cenzor Kato!“ zařval mohutný, zvučný hlas.

„Přesně,“ zahulákal Manilius s triumfálním gestem. „Cenzor Kato, prapradědeček člověka, který tak podle pošpinil muže, jehož slibnou kariéru tragicky přervala vražda!“

„Byl můj praprapradědeček!“ zaječel Kato marně. „A byl to ten nejušlechtilejší, nejvlastenečtější Říman, který kdy žil!“ Jeho hlas znovu zanikl v burácení davu.

„No, mohlo by být hůř,“ pověděl jsem mu. „Alespoň jsou vzteklí na tebe, ne na mě.“

„Patrone!“ Volání se ozývalo zdola, tak jsem se tím směrem podíval. Byl to mladý Burrus a tvářil se ustaraně. „Chcete rychle zmizet? Dostaneme vás odsud bezpečně.“

„Možná by to bylo nejlepší,“ zavrčel otec. „Přidej se v Galii k Caesarovi a vrať se, až se na tohle všechno zapomene.“

„Ne,“ pověděl jsem mladému Burrovi. „Ještě mě nezachvátila panika. Je tu pár věcí, které musím téhle politické kryse říct. Ale drž se blízko, možná propadnu panice za chvíli.“

„Jak tohle sehraješ?“ chtěl vědět Scipio.

„Začneme tradičním způsobem, pak uvidíme, co se z toho vyvine.“

„Tento muž,“ křičel Manilius a teď ukazoval na mě, „neochotný, ba dokonce obávající se stanout čelem k Marku Fulviovi před soudem ho místo toho v noci napadl a zavraždil! Neměl odvahu k němu přistoupit a čestně ho bodnout. Místo toho on a jeho otroci nebo spiklenci drželi Marka Fulvia zezadu a zbaběle ho noži zmasakrovali. My všichni jsme viděli tu zohavenou mrtvolu, není-liž pravda? Markus Fulvius byl pokrytý množstvím ran, jako kdyby byl spíš umučen k smrti, než že mu bylo poskytnuto čisté vojácké bodnutí do srdce. To nebyla pouhá nenávist, ale ta nejkrutější zákeřnost a zloba!“

Pořádně dav vyburcoval. Porota na mě hleděla chladnýma očima. z tribunů sedících na lavici mě ti proticaesarovští probodávali pohledem a ti procaesarovští netrpělivě sledovali, co udělám.

„Není to dobře školený řečník,“ řekl Scipio. „Vidíte, už mu dochází dech. Jestli si chceš zachránit kariéru, Decie, měl by ses do toho rychle vložit.“

„Ještě chviličku,“ řekl jsem, „chci zjistit, kam tím míří.“

Manilius se zhluboka nadechl. „Decius Caecilius Metellus mladší,“ zaječel a už téměř sípal, „se uchýlil k vraždě, místo aby se postavil obviněním z porušení zákona, z oloupení římských občanů při svém působení na Kypru. Než by čelil procesu, zavraždil svého žalobce! Jaký větší důkaz potřebujete, že naplnil svými skutky všechna obvinění, která proti němu Fulvius vznesl, a je tedy vinen? Porušení zákona a vražda, občané! Je toto muž, kterého chcete nechat usednout do kurulského křesla, aby vás soudil? Zaslouží si tento muž být prétorem?“

Křik a gesta davu prozrazovaly, že narůstá nebezpečná nálada. Prometellovské skupinky a Caesarovi vojáci se je pokusili překřičet, ale jen přispěli ke zmatku. Doba, kdy jsme měli mezi plebeji dost přívrženců, aby ovládli Forum, byla v nenávratnu.

„Nu,“ řekl jsem, „je čas, abych přispěl svou troškou. Dávejte na sebe pozor. Jestli tohle nezvládnu, možná vtrhnou na pódium.“

Postoupil jsem dopředu a použil svůj nejlepší krok, jenž vyjadřoval energii a moc, ale žádný hněv. Byl jsem vyšší než Manilius a ještě jsem se vytáhl, abych zdůraznil svou postavu. z lavice tribunů na mě mrkl Vibius Pansa a zašeptal: „Decie, ukažte téhle naduté ropuše, jak skutečný římský řečník zachází s jemu podobnými.“

„Publie Manilie Scrofo!“ zahřímal jsem, jako kdyby nestál jen tři kroky ode mě. „Jste lhář, křivopřísežník a nehodný služebník římského lidu! Kliďte se dřív, než ještě víc zostudíte sebe i svůj posvátný úřad!“

Vyvedl jsem ho z míry. Tohle nečekal!

„Metelle, jakým právem hovoříte? Kato je váš obhájce!“

Dvě věci mluvily pro mě: rozdělil hněv davu mezi Katona a mě, i to, že jsem byl stále oblíbený muž.

„Hovořím, protože jsem služebník senátu a lidu Říma a protože jsem lepší člověk než vy!“ Dav se utišil a očekával něco ještě zábavnějšího, než čeho se mu prozatím dostalo. Nu, měl jsem v úmyslu mu to poskytnout. Otočil jsem se čelem k ohromnému moři občanů.

„Římané! Cožpak jsem já, Decius Caecilius Metellus mladší, nesloužil státu neúnavně od chvíle, kdy jsem si oholil první vousy?“

Moji příznivci spustili radostný pokřik a ten se postupně rozrůstal, i když zpočátku vlažně. „Cožpak jsem, jak řekl Kato, nepoháněl před soud bídáky a neochraňoval nevinné?“ Víc povzbudivých výkřiků. „A když jsem byl edil, dvakrát, občané, cožpak jsem vám neposkytl báječné hry?“

Teď si dav rozpomněl, proč mě má rád. Radostné volání bylo hlasité a upřímné. Ta představení všichni milovali.

„Kdo další,“ hřímal jsem dál, „kdy pro vaše pobavení zlákal z odpočinku tolik slavných šampiónů? Mohl vám snad jiný muž poskytnout takový závěrečný boj v pohřebních hrách munera, jaký jste viděli na mých hrách za Metella Celera, kde spolu veliký Drako a stejně slavný Petraites, největší šampióni naší doby, zápasili celou hodinu, oba dva bojovníci stateční a obratní jako homérovští hrdinové? Trvalo šest měsíců, než si Petraites vyléčil rány!“

V té chvíli už bylo nadšené provolávání slávy doopravdy extatické. Někteří otevřeně plakali radostí, když si na to vzpomněli. Tito lidé opravdu zbožňovali takováhle představení a v té chvíli jsem nelitoval jediného denáru z obnosu, který jsem za ně utratil.

„O čem to blábolíte, vy kašpare?“ zakřičel Manilius. Nějak ztratil kontrolu nad situací.

Dokráčel jsem k němu, postavil se ne víc jako stopu před něj a pečlivě se mu zadíval na obličej.

„Co to děláte, Metelle?“

„Když hovoříme o zraněních,“ řekl jsem jen tak konverzačním tónem, ale dost nahlas, aby to každý slyšel, „kde jsou vaše? Hledám jizvy. Žádné nevidím. Vidíte tohle?“ Přejel jsem prstem po nerovné jizvě, jež mi zdobila obličej. „To udělalo iberské kopí. Stalo se to při Sertoriově povstání. Od té chvíle se nemohu nechat pořádně oholit.“

Teď jsem se otočil k davu. Mysleli si snad, že Fulvia je jediná, která se umí svlékat na veřejnosti? Nu, teď je čekalo představení. Zručně jsem odhodil tógu, až se ve vzduchu dramaticky rozvinula. Hermes ji obratně chytil. Pak jsem s hlasitým trhnutím rozerval tuniku a nechal ji klesnout, aby se mi ovinula kolem boků.

„Občané! Tohle,“ ukázal jsem na ošklivý otvor na levém rameni, „udělalo germánské kopí! A tohle,“ předvedl jsem stopu dlouhou ránu podél žeber, „je značka dlouhého galského meče! Tady a tady,“ dva hluboké otvory na pravém boku, „střely šípů z pirátské lodi u Kypru! A tohle,“ vytáhl jsem si tuniku, která tvořila sukénku, a odhalil opravdu strašlivou jizvu, která se táhla od levé kyčle dolů až ke kolenu, „je místo, kde mě přejel britský válečný vůz!“ Vzduch naplnila zajíknutí a obdivná mumlání. Tohle dav skutečně miloval. Noc předtím Julie poupravila mé jizvy kosmetikou, aby při předvádění působily lépe.

Stál jsem s nohama široce rozkročenýma a rukama rozpaženýma a předváděl své početné menší jizvy, z nichž jsem většinu získal v pouličních rvačkách, ale dost i v bitvách. „Zranili mě na každé části těla a všechny tyto rány jsem utržil ve jménu vás, římského lidu, největšího národa na světě!“ Teď už bylo jásání frenetické. Když se trošičku uklidnilo, máchl jsem rukou a ukázal na Manilia tak, abych se ujistil, že si všichni pořádně prohlédnou dlouhou jizvu na vnitřní straně mého pravého nadloktí. To mi udělal svou dýkou Klodius.

„Jaké rány, jaké útrapy snášel tento muž ve jménu vás všech? Slyšel jsem, že krátce sloužil s mým přítelem generálem Aulem Gabiniem v Sýrii. Ten výjimečný generál ihned poznal, jakého člověka mu to podstrčili, a nikdy nepovažoval za vhodné, aby mu udělil nějaké postavení či poctu. Můžete se vsadit, že ho Gabinius bedlivě sledoval! Poslal ho zpátky domů bez doporučení, natož s nějakými vyznamenáními za statečnost! Jen další muž, co si odsloužil své, tolik požadovaných měsíců s orly, aby se kvalifikoval pro získání úřadu!“

Horečnatě jsem lovil v paměti, dával dohromady to málo, co jsem o tom muži věděl, ale zasáhl jsem na správných místech. Celý zrudl. Takže tohle byla tedy jeho slabost!

„Pocty padnou na vás a vám podobným,“ zaječel, „protože velcí generálové jsou všichni vaši příbuzní! Takže jste sloužil v Hispánii proti Sertoriovi? Jak jste přišel k velení místním jednotkám, když jste byl tak mladý? Já vám to povím. Bylo to proto, že váš prastrýc byl Metellus Pius, který tam velel předtím, než to převzal Pompeius! Sloužil jste po celé Galii a Británii? To jen proto, že jste si vzal Caesarovu neteř!“

„A teď snad budete na cti utrhat Julii?“ zahulákal jsem. Nebylo příjemné poslouchat hřmění davu, ale aspoň nebylo namířeno proti mně. Sallustius měl pravdu. Lidé zbožňovali ženy z juliovského rodu.

„Nic takového neudělám!“ Začal ztrácet nit svých myšlenek. „Snažíte se zmást lidi tímhle absurdním představením a vašimi divokými obviněními. Myslíte, že můžete uniknout vině tímhle divadlem o rodu a slávě.“

Zvedl jsem ruku, abych si zjednal klid, a dav se pomalu utišil. Nastal čas na změnu tempa.

„Velmi dobře. Zapomeňme na rodiny a jizvy, na službu státu a veřejná představení, ač mohou být pozoruhodná. Zvažme“ – dramaticky jsem se odmlčel – „důkazy.“

„Důkazy?“ zopakoval, jako kdyby to slovo nikdy neslyšel. Možná že ho opravdu ještě neslyšel.

„Ano, důkazy. Týkají se reálných a zřejmých známek, že se něco událo, či nikoli. Všech těch věcí, které samy o sobě důkaz netvoří, ale které, když se zváží jako celek, ukazují pravdu.“

„Ten koncept mi není neznámý,“ řekl a sbíral svou důstojnost. Jenže teď už hrál mou hru. „Z čeho tenhle váš důkaz sestává?“

Rozhlédl jsem se. Dav byl teď uctivě tichý, zaujatý nečekaným obratem. Moje rodina se tvářila zoufale, báli se, že teď ze sebe vysypu všechny ty záležitosti se šiframi a spiknutími, a budu vypadat jako idiot. Viděl jsem známé obličeje, jak mě pozorují s různými stupni očekávání. Pompeius se tvářil znechuceně. Kurio projevoval mírné pobavení, ale pod ním bylo ještě něco jiného: neblahé tušení? Ze schodů chrámu Kastora a Polydeuka mě sledovala malá skupinka vysoce urozených žen obklopená otroky, aby dav udrželi stranou. Mezi nimi jsem zahlédl Octavii, která se dívala s fatalistickou odevzdaností. Byla tam Fulvia a tvářila se, jako kdyby si to užívala. Julie se na mě usmála se vznešenou důvěrou. Úsměv jsem jí krátce opětoval.

„Důkazy,“ řekl jsem, „mohou na sebe vzít podobu slov vyřčených bezmyšlenkovitě, slov, jež vyzrazují mužovu skrytou vinu. Ale aby tato slova stvořila důkaz, musí je slyšet víc lidí než jediný svědek. Jako nejlepší se jeví, aby byla pronesena na veřejnosti.“

„Velmi dobře,“ přisvědčil Manilius, „jaká slova byla vyřčena a kdo je slyšel? Předveďte své svědky. A vy pochopitelně berte v úvahu“ – máchl širokým gestem k lidem – „že bohatí a mocní mohou vždy podplatit a navést všechny svědky, které potřebují. Takovému důkazu by se nemělo přikládat více věrohodnosti, než zaslouží.“

„Tedy,“ ozval jsem se, „mými svědky jsou tito občané shromáždění na Foru.“ Teď jsem byl na řadě já, abych předvedl široké, všeobjímající gesto a přítomné jím zahrnul. „Myslím, že všichni tito dobří občané budou souhlasit, že jen před několika okamžiky slyšeli, že Markus Fulvius byl držen zezadu a odporně zavražděn.“

„A co?“

„O tom, že byl mnohokrát pobodán, nemůže být žádných pochyb. Ale jak jste zjistil to, že ho drželi zezadu?“

„Tedy – to přeci bylo zřejmé.“ Teď viditelně znervózněl, na tohle nebyl připravený.

„Mně ne, mně tedy nebylo. Toho dne stálo na schodech baziliky mnoho význačných mužů, nejen členů mé vlastní rodiny, ale prétor Juventius, konzul Appius Klaudius Pulcher, stejně jako mnoho čestných občanů všech tříd. Strašlivé rány na Fulviově těle byly zjevné všem, ale ne takové jemné detaily jako skutečnost, že ho někdo držel.“

„Prostě to dává smysl!“ zaječel.

„Ne bez jistého stupně zkoumání, což ale na těch schodech představovalo v šeru brzkého rána nemožný úkol. Já jsem nechal odvézt tělo do chrámu Venuše Libitiny a tam ho prozkoumal slavný Asklepiodes. Ten učený muž mi vysvětlil, že Fulviova zranění byla všechna vepředu na jeho těle, že se nemohl otočit či použít své paže. Tedy že ho museli držet.

Když jsem spekuloval, že mohl být svázaný, Asklepiodes mi prozradil, že v tom případě by byly vidět zřetelné stopy po provazu nebo poutech. To nebyly, proto Fulvia drželi zezadu přinejmenším dva silní muži, zatímco vrazi nořili ostří do jeho těla. Vy nejste řecký lékař, Manilie. Jak jste to věděl?“

Na Foru se rozhostilo hrobové ticho a to bylo zlověstnější než burácení a křik.

„Ale já neměl žádný důvod přát si Fulviovu smrt! Občané, neposlouchejte toho blázna!“

„Och, vy jste toho muže sotva znal. Jenže vy nejednáte za sebe, viďte? Kdo vám řekl, abyste se ho zbavil? Že by to snad byla tatáž osoba nebo osoby, které vám daly to pěkné drahé sídlo v Baiae? To, které je téměř tak nádherné jako Ciceronovo nebo Pompeiovo?“ To bylo trochu přehnané, ale ne moc. Ukázal jsem na velikou budovu zastiňující svah na západě. „Důkaz je přímo tam, občané! v tabulariu! Minulý rok, když se prohlásil za kandidáta, uvedl mezi svým majetkem přepychové sídlo v Baiae, které při posledním censu nevlastnil!“

Z davu se znovu ozvalo hluboké zaburácení. I když jsem ho vyprovokoval, překvapil a vyděsil mě fakt, jak snadno se dají lidé ovládat. Jednu chvíli žízní po mé krvi, další po jeho.

„Koupili si ho! Přiznejte se, Manilie! Kdo vás vlastní? Kdo byli vaši komplicové při vraždě Marka Fulvia? Byli to ti samí?“ Tehdy jsem se rozhlédl. Marcellovce nebylo nikde vidět, ale mohli se skrývat ve stínu portik nebo v zakrytých nosítkách. Kurio zbledl. Kurio, který mi sdělil, že on a Manilius spolu loni úzce spolupracovali. Kurio, který nějak věděl, že Fulvius byl zavražděn jinde a přenesen na schody baziliky.

„Vy jste toho muže sotva znal. Ale v senátu jsou muži, a význační členové jezdeckého stavu, kteří vědí své. Za poslední rok uspořádal Fulvius množství hostin, kde se probírala radikální politika. Vy jste byl na každém z těch setkání, viďte, Publie Manilie? Vzpomeňte, tenhle zástup je plný svědků, kteří znají pravdu, i když možná budou váhat teď promluvit nahlas. Také vědí, že politika, kterou v současné době zastáváte, je rozdílná od té, o které se hovořilo na oněch setkáních. Vy a Fulvius jste se pohádali, že? Smrtelně.“

Manilius se narovnal. „Nesmíte obviňovat tribuna lidu, ani na něj vztáhnout násilnickou ruku!“

„Jen do západu slunce, Manilie,“ zvolal Kato a ukázal na úhel slunce. „Při západu slunce vy a všichni ostatní tribunové skládáte svou moc a stáváte se obyčejnými občany. Jak daleko se dokážete dostat do západu slunce, Manilie?“

„Prohlašuji jednání za ukončené!“ zaječel Manilius. „Všichni občané se rozejdou!“ Se zbytky důstojnosti sešel po schodech a vydal se na dlouhou cestu přes Forum. Lidé se od něj odtahovali, jako kdyby měl nějakou smrtelnou nákazu. Dodalo to nový význam slovu „nedotknutelný“.

Kato přešel dlouhými kroky na okraj pódia a promluvil k vojákům. „Tribun ztrácí svou moc a svou nedotknutelnost, jakmile mine první milník. Rozestavte muže na všechny silnice vedoucí z města a zatkněte ho, jakmile ten milník mine.“

„Přiveďte ho sem zpátky živého,“ pověděl jsem jim. „Chci znát jména jeho spolupachatelů.“

„Jaká je pravděpodobnost, že se vůbec dostane k nějaké bráně?“ zeptal se otec.

„Malá,“ uznal jsem. „Příliš mnoho lidí po sobě potřebuje uklidit.“

„Bohužel,“ řekl Metellus Kretikus. „Bylo by pěkné zabránit Marcellovcům v konzulátu.“

„Ano,“ přisvědčil jsem, „a teď si budeme muset dát pozor na Kuria.“

„Kurio je Caesarův člověk,“ řekl Scipio. „Proč by byl do toho zapletený?“

Kato znechuceně potřásl hlavou. „Je to jako rozhodit síť na celé hejno ryb a vytáhnout jen jednu, a to ještě ne tu největší z nich.“

„Občas,“ řekl jsem, „je prostě potřeba pochytat je jednu po druhé.“

Tohle se pochopitelně odehrálo velmi dávno, Marcellovci si podrželi konzulát, a jak každý ví, Caesar se stal diktátorem a Octaviin bratr Octavius jeho dědicem; dnes je naším Prvním občanem. Je ironií, že Marcellus, syn Gaia Marcella a Octavie, se stal nejoblíbenějším synovcem Prvního občana a byl by jeho dědicem, kdyby býval tragicky nezemřel mladý. Fulvia si nakonec vzala Antonia, ale to Octavia taky, ačkoli jí ho přebrala Kleopatra. Když uvážíte, jak to všechno dopadlo, je trošku obtížné pochopit, o co jsme během těch posledních dnů republiky vedli všechny ty boje a proč jsme se vzájemně napadali. Ale v té době se to všechno zdálo hrozně důležité.

Tyto události se odehrály během pěti dnů roku 703 po založení města Říma za konzulátu Servia Sulpicia Rufa a Marka Klaudia Marcella.

Dramatis personae

V roce 63 př. n. l. existovalo ne méně než pět nadmíru význačných mužů caeciliovské rodiny a všichni nesli jméno Kvintus Caecilius Metellus. Většina Římanů používala přezdívky a význační muži mívali obvykle cognomen udělené za výjimečné ctnosti nebo významné činy, takže všichni ti Metellovci jsou známi pod svými cognomen: Celer (v tomto příběhu řady SPQR už mrtvý), Nepos, Kretikus, Pius i báječně pojmenovaný Kvintus Caecilius Pius Scipio Nasika, krátce Scipio.

Aby byl zmatek ještě větší, spousta Římanů je v angličtině známa pod zkrácenou podobou svých jmen používaných ve středověku a v renesanci. Tak se z Pompeia stal „Pompey“, z Marka Antonia „Marc Antony“, z Livia „Livy“, z Plinia „Pliny“, ze Sallustia „Sallust“ a tak dále. Shakespeare nemálo přispěl k tomu, aby se tato podoba jmen vryla lidem do paměti.

Jména se také mohla měnit v souvislosti se změnou postavení. Gaius Octavius byl adoptován v Caesarově poslední vůli a stal se z něj Gaius Julius Caesar Octavianus, obvykle nazývaný „Octavian“ (zase Shakespeare). Nakonec se stal prvním císařem a senát mu udělil úctyhodný titul „Augustus“, jméno, pod kterým je nejznámější.

Následují nejvýznamnější postavy objevující se v SPQR X.

Pěšáci ve spiknutí proti vládnoucí třídě v republikánském Římě

Metellovci a jejich spojenci

Decius Caecilius Metellus mladší. Decius mladší stojí v centru úkladů spiklenců navzdory své pověsti čestného občana, který pravidelně slídí po zločinu a korupci, kdykoli je to potřeba. Nejprve je nařčen z vyděračství Markem Fulviem, v povědomí slavných rodin pouze bezvýznamnou nulou, a poté je obviněn tribunem lidu Publiem Maniliem z vraždy Marka Fulvia.

Decius Caecilius Metellus starší, otec Decia mladšího. Je jedním z velkých Metellovců a zastával každý úřad včetně cenzorátu. Svolá Metellovce a jejich spojence, aby pomohli Deciovi bránit se proti obviněním, jež proti němu byla vznesena.

Kvintus Caecilius Metellus Kretikus. Stárne a tloustne, přesto má jeho hlas mezi Metellovci stále svou váhu. Válka na Krétě mu získala cognomen „Kretikus“. Postavil se Pompeiovi, když se ostatní báli, a proto se těší velké vážnosti.

Kvintus Caecilius Metellus Nepos. Jediný člen rodiny, který podporuje Pompeia, přesto je na rodinných radách stále důležitý.

Kvintus Caecilius Metellus Pius Scipio Nasika, pontifex, adoptivní syn Kvinta Caecilia Metella Pia. Caeciliovec je adopcí a Metellovec z matčiny strany.

Hermes, Deciův propuštěnec. Vykonává za Decia většinu podřadné či nudné práce a chová se jako jeho osobní strážce.

Julie, Deciova manželka, neteř Julia Caesara. Je vzdělaná (víc než Decius) a zdatně mu pomáhá při řešení zločinů, které se snaží odhalit. Nyní pracuje s Kallistó na rozluštění šifry, již spiklenci používají k vzájemnému dorozumívání.

Kvintius Hortensius Hortalus. Přítel Deciova otce a horlivý zastánce Decia.

Markus Porcius Kato. Decius ho nemá rád, ale vítá jeho podporu.

Kallistó, egyptská matematička. Kallistó (s Juliinou pomocí) pomáhá Deciovi rozluštit šifru, kterou spiklenci používají k vzájemnému dorozumívání.

Asklepiodes, řecký lékař a nejlepší odborník na zranění způsobená zbraněmi. Zkoumá rány Marka Fulvia a dojde k závěru, že ho útočníci drželi zezadu, zatímco ho další napadli zepředu; důležitý bod v Deciově obhajobě.

Klaudius Marcellus, nejstarší člen Kolegia augurů a přítel Metellovců. Zjevně není součástí intrikánského konání svých příbuzných a o spiknutí může, ale taky nemusí nic vědět.

Známí spiklenci a jejich intriky

Fulviovci

Fulvia, potomek nejvznešenějších rodin, dříve provdaná za Klodia, v současné době zasnoubená s Kuriem. Klodia zabili Milonovi gangsteři. Fulvia byla podezřelá, že několik lidí otrávila. Ačkoli je jednou z největších římských krásek, má pověst nejhorší coury. Je však politicky bystrá a obvykle zapletená do všech intrik v Římě.

Markus Fulvius, Fulviin bratr. v Římě je sice jen neznámým kariéristou, ale tady i v Baiae má finanční podporu. Decia mladšího obviní z vyděračství, kterého se měl dopustit za svého pobytu na Kypru. Markus Fulvius je nalezen zavražděný na schodech baziliky, kam se Decius dostaví k soudu, který má projednávat jeho údajné vyděračství.

Manius Fulvius, další Fulviin bratr. Je duumvir v Baiae a pravděpodobně také podporuje Marka Fulvia.

Klaudiovci Marcellovci

(staří Sullovci, kteří jsou fanatickými odpůrci Caesara)

Markus Klaudius Marcellus. Na tváři má starou jizvu po ráně mečem. v roce příběhu vykonává úřad konzula.

Gaius Klaudius Marcellus, bratranec současného konzula Marka Klaudia Marcella a bratr Marka Klaudia Marcella, jenž se konzulem velmi pravděpodobně stane v následujícím roce, ženatý s Octavií, Caesarovou praneteří. Stojí neochvějně na straně optimátů. Vlastní budovu, ve které žil Markus Fulvius a kde se scházeli spiklenci.

Markus Klaudius Marcellus, Gaiův bratr. Je pravděpodobným kandidátem na konzula v následujícím roce.

Octavia, provdaná za Gaia Klaudia Marcella. Přetrhala svazky s Juliovci, když se provdala. Caesara vnímá jako potenciálního tyrana stejně jako její manžel a jeho bratr a popírá, že by vůbec znala mladého Octavia. Věří, že Fulviovci jsou spojeni s Klaudiovci Pulchrovci a považuje tribuny za „naduté křupany“.

Klaudiovci Pulchrovci

Publius Klodius Pulcher (rozený Klaudius). Narodil se jako patricij a změnil si jméno z Klaudia na Klodia, a tak se stal členem plebejské třídy, aby mohl kandidovat na tribuna lidu.

Klodia, sestra Publia a Appia. Změnila si jméno, když to udělal její bratr. Je považována za jednu z nejskandálnějších žen své doby a má se za to, že otrávila svého manžela Metella Celera a možná i další.

Appius Klaudius Pulcher, bratr Publia Klodia. Kandiduje na cenzora, a pokud bude zvolen, hodlá mnohé vyloučit ze senátu, mezi nimi i Gaia Sallustia (ten působí jako neškodný klevetník, ale třeba je nebezpečnější, než vypadá).

Maniliovci

Publius Manilius (Scrofa), tribun lidu. Žaluje Decia pro vraždu Marka Fulvia. Je také jedním ze spiklenců.

Sextus Manilius, Fulviin blízký přítel a pravidelný duumvir v Baiae. Nejspíš také podporuje Marka Fulvia.

Další osoby, které mohou být do případu zapleteny

Gaius Scribonius Kurio. Kandiduje na tribuna lidu a je nepřítel optimátů. Je zasnoubený s Fulvií.

Markus Brutus, pontifex. Caesara považuje za velice arogantního.

Slovníček pojmů

(Definice se vztahují k roku 703 republiky)

antesignani „Ti, kteří bojují před zástavami.“ Zjevně se jednalo o elitní údernou jednotku, ačkoli není zřejmé, jak se využívala a jak byla obsazena. Pro přidělení k antesignani bylo zapotřebí výjimečné statečnosti.

balnea Římské lázně byly veřejné a staly se oblíbeným místem setkávání všech tříd. Podle doby a lokality se lišily zvyklostmi. Někde existovaly oddělené lázně pro muže a ženy. v Pompejích měli lázně, v nichž jedna zeď rozdělovala mužskou a ženskou část. v některých dobách ženy využívaly lázně dopoledne a muži odpoledne. Jindy bylo povoleno smíšené koupání. Balnea republikánské éry byly mnohem skromnější než veliké stavby pozdějšího impéria, ale během posledních let republiky byla vystavěna mnohá velmi impozantní zařízení.

bazilika Budova, kde za nevlídného počasí zasedaly soudy, a také místo setkávání obchodníků. Patřily k nim Aemiliova bazilika (známá jako Fulviova bazilika nebo Juliova bazilika), Opimiova bazilika, Portiova bazilika a Semproniova bazilika (posledně zmíněná byla cele věnována obchodním účelům).

Bellonin chrám Bellona, římská bohyně války, v jejím chrámu se vyhlašovala válka.

Bona Dea „Dobrá bohyně“, byla uctívána v Římě zvláštním obřadem, který vedla žena pontifika maxima. Během něj nesměl do domu vstoupit žádný muž a i obrazy mužů se v té době zakrývaly. Všechny účastnice byly urozené vdané ženy. Obřad jednou narušil Klodius, když ho řídila Caesarova manželka. (Viz SPQR III: Svatokrádež).

caestus Antická boxerská rukavice vyrobená z kožených řemínků a vyztužená bronzovými pásky, destičkami a hroty.

centurie Doslova „sto mužů“. Od pradávných dob byli římští občané organizováni do centurií kvůli vojenským účelům. Shromažďovali se podle svých centurií na každoroční nástup, aby byli přiděleni k příslušným legiím. Protože se jednalo o vhodný čas uspořádat volby a rozhodnout o důležitých záležitostech, také podle centurií volili. Každý muž mohl volit, ale centurie volila jako celek. Koncem republiky se jednalo o čistě volební rozdělení. I legie měly centurie, i když obvykle mívaly 60 až 80 mužů.

cenzoři Úředníci volení obvykle každý pátý rok, aby provedli sčítání obyvatelstva (census) a vyčistili senát od nečestných senátorů. Mohli zakázat určité náboženské praktiky nebo některé projevy luxusu, jež byly považovány z hlediska veřejných mravů za špatné či obecně za „neřímské“.

Ceresin chrám Chrám asijsko-řecké bohyně úrody nacházející se na Aventinu, jednom z pahorků Říma. v tomto chrámu měli své sídlo edilové.

ceriálie Každoroční svátek k uctění bohyně Ceres, řecké Demeter, která byla podle interpretace Knih Sibyliných přijata Římany.

cursus honorum („průběh cti“) Žebříček úřadů vystoupaný Římany ve veřejném životě. Mezi tyto úřady patřil kvestor, prétor a konzul. Úřad edila nebyl ve skutečnosti součástí cursus honorum, ale v pozdní republice se člověk nemohl ucházet o úřad prétora, aniž by sloužil jako edil. Další veřejné funkce, jež se nepočítaly do cursus honorum, byly cenzor a diktátor.

diktátor Neomezený vládce volený senátem a konzuly proto, aby se vypořádal s aktuální hrozbou. Po danou dobu, ne déle než šest měsíců, disponoval neomezeným impériem, kterého se musel vzdát, jakmile nebezpečí pominulo. Na rozdíl od konzulů neměl kolegu, který by mohl jeho rozhodnutí zvrátit, a když odstoupil, nemohl být hnán k zodpovědnosti za kroky, jež během svého funkčního období učinil. Diktátoři bývali voleni zřídka, naposledy v roce 202 př. n. l. Diktátorské pravomoci Sullovy a Caesarovy byly neústavní.

duumvir (pl. duumviri) Jeden člen dvoučlenné komise. Duumviri vládli mnohým italským městům. Duumvir byl také římský admirál, což nejspíše pocházelo z dob, kdy římskému loďstvu veleli dva senátoři.

edilové Volení úředníci, kteří měli na starost údržbu města a příděly obilí, regulování veřejné morálky, správu tržišť a organizaci veřejných her. Existovaly dva typy edilů: plebejští edilové, kteří neměli žádné úřední insignie, a kurulští edilové, kteří nosili tógu s širokým nachovým lemem a seděli v kurulských křeslech. Kurulští edilové mohli soudit občansko-právní případy týkající se trhů a měny, zatímco plebejští edilové mohli jen udělovat pokuty. Jinak byly jejich povinnosti totožné.

fasces Svazek prutů okolo sekery s červeným řemínkem symbolizoval právo určitého římského úředníka udělovat tělesné tresty i trest smrti. Svazky prutů nosívali liktoři, kteří doprovázeli kurulské úředníky, flamena Dialis a dále prokonzuly a proprétory, kteří vládli provinciím. Když nižší úředník potkal vyššího, sklonili jeho liktoři na pozdrav své svazky k zemi.

flamen Nejvyšší kněz určitého boha římského státu. Kolegium flaminů mělo patnáct členů: tři patricije a dvanáct plebejů. Třemi nejvyššími byli flamen Dialis, flamen Martialis a flamen Kvirinalis. Měli na starost každodenní obětní obřady, nosili typické pokrývky hlavy a museli dodržovat četné rituální zákazy.

florálie Jarní slavnosti bohyně Flory.

forum Latinský výraz pro shromaždiště a tržiště, tedy pro náměstí. Hlavním náměstím v Římě bylo Forum Romanum (Římské forum nebo též Římské náměstí) umístěné v nížině mezi pahorky Kapitol, Palatin a Caelius. Bylo obklopeno nejdůležitějšími chrámy a veřejnými budovami.

gladius Krátký široký meč s ostřím po obou stranách, který nosili římští vojáci. Meč byl určen zejména k bodání. Gladius menšího a staršího typu používali gladiátoři.

hry/ludus (pl. ludi) Oficiální veřejné hry, závody, divadelní představení atd. Rovněž výcviková škola pro gladiátory, ačkoliv vystoupení gladiátorů se výrazem ludi neoznačovala.

chrám Junony Monety Zde se razily peníze.

imperium Starodávná pravomoc králů svolávat muže do zbraně a velet armádám, nařizovat, zakazovat a vykonávat tělesné tresty a trest smrti. Za republiky bylo impérium rozděleno mezi konzuly a prétory. v občansko-právní oblasti však bylo možné se proti rozhodnutí těchto vysokých úředníků odvolat nebo proti nim zakročit, a to prostřednictvím tribunů. Po skončení funkčního období mohli být konzulové a prétoři pohnáni za své skutky k zodpovědnosti. Pouze diktátor disponoval neomezeným impériem.

insula Doslova „ostrov“. Velký mnohopatrový činžovní dům.

iudex Vyšetřující úředník jmenovaný prétorem.

iugerum (pl. iugera)Římská plošná míra rovnající se asi 5/8 akru, kde akr je čtverec o straně 208,71 stop nebo 63,61 metrů, tedy iugerum mělo stranu 130,44 stop nebo 39,75 metrů. Tradičně se jednalo o velikost půdy, kterou volské spřežení – jho (od lat. iugum) mohlo zorat za jeden den. Plebejská rodina se uživila z ročního příjmu ze 7 až 10 iugerí. Statek Publia Manilia Scrofy o rozloze 200 iugerí by dnes měřil asi 125 akrů či téměř 50 hektarů.

janitor Otrok-vrátný, zvaný tak po Janovi, bohu dveří a bran.

jezdci (equites)Původně občané natolik bohatí, aby si mohli opatřit koně a bojovat v jezdectvu. Později spadali do této kategorie obyvatelstva všichni, kdo vyhověli určitému majetkovému kritériu. Jezdci představovali zámožnou vyšší střední třídu. v setninovém sněmu tvořili osmnáct centurií. Původně měli právo hlasovat jako první, ale přišli o ně, jakmile již nezastávali vojenskou funkci. z této třídy se rekrutovali publikáni, finančníci, bankéři, půjčovatelé peněz či sedláci zakupující si od státu právo vybírat daně.

kolegium augurů Augurové měli za úkol vykládat znamení seslaná bohy obvykle v podobě hromů a blesků a letu ptáků. Funkce byla doživotní a noví augurové byli kooptováni sloužícími kněžími. Augurát byl převážně politickým jmenováním a byl znakem velké vážnosti. Augurové mohli ukončit úřední jednání vyložením nepříznivých znamení a to se stalo mocným politickým nástrojem. Symbolem tohoto posvátného úřadu se stala zahnutá berla lituus.

konzul Úředník republiky. Každý rok byli voleni dva. Jejich insigniemi byly tóga s širokým nachovým lemem a kurulské křeslo. Po vypršení ročního funkčního období se bývalým konzulům obvykle přidělovala určitá oblast mimo Řím, kterou spravovali jakožto prokonzulové.

kurie Budova na Foru, kde zasedal senát.

kurulský úřad Propůjčoval úřednickou hodnost. Ti, kteří ho zastávali, měli výsadu sedět v kurulském křesle – skládací polní židli, jež se stala symbolem římských úředníků zasedajících u soudu.

kvestor Nejnižší z volených úředníků, který měl na starosti státní finance a finanční záležitosti, jako například proplácení prací konaných pro stát. Působil rovněž jako asistent a pokladník vyšších úředníků, vojevůdců a místodržících provincií.

legie Základní jednotka římské armády. Papírově ji mělo tvořit šest tisíc mužů, ale ve skutečnosti se tento počet spíše blížil čtyřem tisícům. Všichni legionáři byli co do výzbroje těžkou pěchotou, měli velké štíty, kyrys, přilbu, gladius, krátké a dlouhé kopí. Ke všem legiím patřil stejný počet pomocných sborů (auxilia) tvořených lidmi, kteří nebyli římskými občany. Pomocné sbory měly podobu lehké a těžké pěchoty, jezdectva, lučištníků, střelců z praku atd.

lidová shromáždění Byla tři: centurijní (setninový) sněm (comitia centuriata) a dvě kmenová shromáždění: comitia tributa a consilium plebis.

liktoři Sluhové, většinou propuštěnci, kteří doprovázeli úředníky a flamena Dialis a nosili svazky prutů. Svolávali shromáždění, prováděli veřejné obětní obřady a vykonávali tresty smrti. Dvacet čtyři liktorů doprovázelo diktátora, dvanáct konzula, šest proprétora a jeden flamena Dialis.

lupanarium Římský nevěstinec.

lustrum Obřad očištění prováděný každých pět let cenzory.

magister equitum Velitel jízdy. Když senát jmenoval diktátora, diktátor ihned jmenoval velitele jízdy, který byl druhým ve velení, pověřený prováděním jeho nařízení. v podstatě člověk na špinavou práci. Markus Antonius byl Caesarovým magister equitum.

Martovo pole (campus Martius) Pláň vně hradeb starého města, původně shromaždiště a armádní cvičiště. Zde se scházela lidová shromáždění. Koncem republiky sem začala prorůstat nová výstavba.

munera Zvláštní hry, které nebyly součástí oficiálního kalendáře. Své umění při nich předváděli gladiátoři. Původně šlo o pohřební hry, a proto byly vždy věnovány mrtvým.

občanský věnec Byl udělován za záchranu římského občana v boji.

optimáti Strana „nejlepších (optimus = nejlepší) lidí“, tj. aristokratů a jejich přívrženců.

orlové Orel byl zasvěcený Jupiteru a od dob Gaia Maria byl pozlacený orel znakem na zástavách legií. A tak voják sloužil „pod orly“.

parma Malý štít používaný v legiích pomocnými sbory. Ve městech ho nosili osobní strážci, kteří ho používali, když se protivník uchýlil např. k házení kamenů či střešních tašek.

patricij Potomek jednoho ze zakladatelů Říma. Kdysi mohli jen patricijové zastávat státní a kněžské úřady a zasedat v senátu, avšak tato privilegia jim byla postupně ukrajována, až si čistě patricijský charakter podrželo jen několik kněžských úřadů. v období pozdní republiky existovalo zhruba čtrnáct patricijských rodů.

phalerae Sedm či devět masivních stříbrných medailí nošených na páscích na pancíři. Byly udělovány centurionům.

plebejové Všichni občané bez patricijského statusu.

pomerium Linie připisovaná Romulovi sledující průběh starých městských hradeb. Nezastavěná půda těsně před a těsně za pomeriem byla dokonce považována za posvátnou. v prostoru vymezeném pomeriem bylo zakázáno nosit zbraně a pochovávat mrtvé.

pontifex Příslušník nejvyššího římského kněžského kolegia. Tito kněží dozírali na dodržování všech náboženských zvyklostí státních i soukromých a měli též na starosti kalendář. Za pozdní republiky bylo pontifiků patnáct: sedm patricijů a osm plebejů. Jejich vůdce se nazýval pontifex maximus, což je titul užívaný dnes papežem.

populárové Strana prostého lidu (popularis = lidový).

prétor Soudce a úředník volený každý rok spolu s konzuly. v období pozdní republiky bylo prétorů osm. Nejvýše postavený z nich byl městský prétor (praetor urbanus), který rozsuzoval občansko-právní pře mezi římskými občany. Cizinecký prétor (praetor peregrinus) soudil případy, v nichž figurovali cizinci. Ostatní prétoři předsedali trestním soudům. Insigniemi prétorů byly tóga s širokým nachovým lemem a kurulské křeslo; doprovázeni byli dvěma liktory. Poté, co ve funkci skončili, stávali se bývalí prétoři proprétory, a jako takoví vládli proprétorským provinciím, kde disponovali plným impériem.

princeps „První občan“. Zvlášť významný senátor, kterého volili cenzoři. Jeho jméno bylo na prvním místě seznamu senátorů a v senátu měl právo promluvit k projednávané záležitosti jako první. Tento titul si později přivlastnil Augustus a ještě později dal vzniknout slovu „princ“.

propuštěnec Otrok, který byl propuštěn na svobodu. Formální zrovnoprávnění obnášelo plná občanská práva kromě práva zastávat veřejné funkce.

rodiny a jména Římští občané měli obvykle tři jména. Prvé jméno (praenomen) bylo individuální, ale těchto jmen existovalo jen asi osmnáct: Markus, Lucius atd. Určitá prvá jména se užívala jen jednou rodinou: Appius používali pouze Klaudiovci, Mamerkus jen Aemiliovci apod. Prvé jméno měli pouze muži. Dcery dostávaly ženský tvar jména svých otců: Aemilia od Aemilius, Julia od Julius, Valeria od Valerius atd. Dále měli nomen. To bylo jméno rodové (gens). Všichni členové rodu odvozovali svůj původ od společného předka, jehož jméno nosili: Julius, Furius, Licinius, Junius, Tullius, abychom vyjmenovali jen několik. Patricijská jména vždy končila na -ius. Plebejská jména mívala často koncovky jiné. Jako poslední používali jméno rodové větve (cognomen). Tohle jméno bývalo často odvozené od tělesného vzhledu: Naso (nos), Ahenobarbus (hnědovous), Sulla (skvrna), Niger (tmavý), Rufus (zrzavý), Caesar (kudrnatý) a mnoho dalších. Některé rodiny cognomen nepoužívali. Markus Antonius byl jen Markus Antonius bez jakéhokoli cognomen. Další jména byla poctou a uděloval je senát za výjimečné služby či ctnosti: Germanikus (přemožitel Germánů), Afrikanus (přemožitel Afričanů), Pius (ten, kdo ctí svého otce). Propuštění otroci se stávali občany a přijímali rodové jméno po svém pánovi. Proto většina Římanů pojmenovaných např. Kornelius nejsou patricijové toho jména, ale potomci propuštěných rodinných otroků. Otrocký původ neprovázelo žádné stigma. Mezi vznešenými rodinami byla běžná adopce. Adoptivní syn převzal jméno (praenomen i nomen) svého adoptivního otce a své rodové jméno připojil na konec jako cognomen s koncovkou -anus. Když Gaius Julius Caesar adoptoval svého prasynovce Gaia Octavia, jeho jméno pak znělo Gaius Julius Caesar Octavianus. Všechna tato jména se používala při formálních příležitostech, např. v oficiálních dokumentech a na památnících. v běžném životě měl takřka každý Říman přezdívku, obvykle velmi přiléhavou a zřídka lichotivou. Většinou se jednalo o latinské ekvivalenty pro Pajda, Hrbáč, Šilhoun, Ušatec, Plešoun apod. Pokud se jednalo o fyzické zvláštnosti, bývali Římané nemilosrdní.

rostra Památník na Foru připomínající námořní bitvu u Antia v roce 338 př. n. l., ozdobený zobci (latinsky rostra, j. č. rostrum) nepřátelských lodí. Základna tohoto památníku byla využívána jako řečnické pódium.

Říjnový kůň Každoroční dostih a obětování.

Saturnův chrám v kryptě pod tímto chrámem se nacházela státní pokladna. Ukládaly se zde vojenské bojové zástavy.

senatus consultum ultimum (konečné usnesení senátu). Usnesení, které rušilo všechny ostatní zákony a bylo vydáváno v dobách pro stát zvláště kritických. Obvykle to znamenalo, že senát jmenoval diktátora, ale mohlo se jednat o další činnosti nezahrnuté v zákonech, např. když konzul Cicero nařídil zatknout a popravit senátory, aby potlačil katilinovské spiknutí.

scutum Velký legionářský štít, v úzkých uličkách nepraktický.

sica Dýka s ostřím na jedné straně nebo krátký meč různé velikosti. Byla oblíbená u příslušníků římských gangů, v aréně ji užívali thráčtí gladiátoři. Patřila spíše mezi neblaze proslulé než čestné zbraně.

soud pro vyděračství Soud, jemuž předsedal prétor, který se zabýval pouze různými druhy vydírání a vyděračskými gangy, moru té doby.

SPQR Senatus populusque Romanus Senát a lid římský. Fráze, která byla výrazem suverenity Říma. Užívala se v úřední korespondenci, v dokumentech a na veřejných stavbách.

tabularium Státní archiv umístěný v rozlehlé budově na nižším svahu Kapitolu obsahující cenné veřejné dokumenty uchovávané staletí. Soukromé dokumenty, například poslední vůle, se uchovávaly v různých chrámech.

Tarpejská skála Útes pod Kapitolem, z nějž byli svrháváni zrádci. Byl pojmenován po římské dívce jménem Tarpeia, která podle legendy zrádně vydala Kapitol Sabinům.

tóga Svrchní oděv římských občanů. U vyšších vrstev byla bílá, u chudých a truchlících pozůstalých tmavší. Speciálně křídou vybělenou tógu (toga candidus) nosili ti, kteří se ucházeli o nějaký úřad. Tógu s širokým nachovým lemem (toga praetexta) nosili kurulští úředníci, státní kněží při výkonu své funkce a nedospělí chlapci. Augurové a někteří další kněží nosili pruhované roucho (toga trabea). Nachovou tógu s vyšívanými zlatými hvězdami (toga picta) nosil vojevůdce slavící triumf a také úředník pořádající veřejné hry.

tribun Zástupce plebejů s právem přijímat zákony a vetovat kroky senátu. Tento úřad, který nebyl spjat s impériem, mohli zastávat jedině plebejové. Vojenští tribunové byli voleni z řad mladých mužů pocházejících z rodin senátorů či jezdců a sloužili jako pomocníci vojevůdců. Obvykle šlo o první stupeň v politické kariéře dotyčného.

triclinium Jídelna.

triumf Velkolepá oslava vojenského vítězství. Tuto poctu mohl vojevůdci udělit pouze senát. Dokud vítězný vojevůdce nedostal povolení slavit triumf, musel zůstat před městskými hradbami, neboť jeho velitelské pravomoci končily v okamžiku, kdy překročil pomerium.

Vestin chrám Místo, kde planul posvátný oheň, o nějž pečovaly panny vestálky oddané Vestě – bohyni domácího i státního krbu. Ukládaly se sem do úschovy dokumenty, zejména závěti.

Zátibeří Novější městský obvod na pravém západním břehu Tibery. Nacházel se vně starých městských hradeb.

Poznámka k pravopisu a výslovnosti latinských slov

Latinská osobní vlastní jména pravopisně počešťujeme v souladu s platnými Pravidly českého pravopisu (Academia, Praha 1993). Skupiny ca, cu, co tedy podle českého úzu ve výslovnosti latinských slov přepisujeme na ka, ku, ko (Katilina, Lukullus), stejně tak c před souhláskou či na konci slova (Oktavius). Skupinu qu píšeme kv (Kvintus). Skupiny cae, ce, ci zůstávají ve shodě s výslovností psány s c: Caesar, Lucius atd.

U vlastních jmen místních (via Sacra, Circus maximus) a jmen obecných (clivus) zachováváme původní latinský pravopis a zacházíme s nimi jako s citátovými výrazy, ponecháváme je tedy nesklonné (v ojedinělých případech jsme však dali přednost jejich skloňování).

Souhláska c se v latině vyslovuje podle výše uvedených pravidel, např. sica [sika], ale caestus [céstus]. Skupiny ae, oe se čtou [é], např. praenomen [prénómen]; hlásky d, t, n před i se neměkčí – gentilis [gentylis] – a ti před samohláskou se vyslovuje [ci], např. comitia [komícia]. Skupina ph se čte jako [f], např. strophium [strófium]; s mezi dvěma samohláskami se vyslovuje [z] – usus [úzus]. Tato výslovnost je konvence, v Česku obecně používaná, ale ne vždy shodná s původní výslovností starých Římanů. Délky se v latinských slovech běžně neznačí, poučí o nich každý latinský slovník.

O autorovi

John Maddox Roberts se narodil v roce 1947 v Ohiu a po vyloučení z univerzity v roce 1967 vstoupil do armády. v řadách Zelených baretů bojoval ve Vietnamu, a možná proto se po návratu do civilu rozhodl, že se stane spisovatelem – hledal totiž lehkou práci, kterou by navíc mohl dělat doma. v tom druhém se nezklamal. První knihu napsal v roce 1975, trvalo však několik let, než našel nakladatele, který by mu ji vydal. Od té doby napsal přes čtyřicet knih – od klasických detektivek přes fantasy, science fiction a řadu antických detektivek až po fikce na téma virtuálních dějin. s hledáním nakladatelů již problémy nemá.

Table of Contents

Tiráž

Obsah

Řím v roce 55 př. n. l.

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Dramatis personae

Slovníček pojmů

Poznámka kpravopisu a výslovnosti latinských slov

O autorovi