TIRÁŽ

Malcolm Gladwell

Proč si nerozumíme

Co bychom měli vědět o lidech, které neznáme

All rights throughout the world are reserved to Pushkin Enterprises, Inc.

Copyright © 2019 by Malcolm Gladwell

Translation © Pavel Pecháček, 2020

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí být rozmnožována a rozšiřována jakýmkoli způsobem bez předchozího písemného svolení nakladatele.

Druhé vydání (první elektronické).

Z anglického originálu Talking to Strangers. What We Should Know about the People

We Don’t Know přeložil Pavel Pecháček.

Odpovědný redaktor Zdeněk Kárník.

Redakce Marie Černá.

Obálka, grafická úprava, sazba a konverze do elektronické verze Michal Puhač.

Vydalo v roce 2021 nakladatelství Dokořán, s. r. o., Holečkova 9, Praha 5, dokoran@dokoran.cz, www.dokoran.cz.

ISBN 978-80-7675-004-3 (pdf)

ISBN 978-80-7675-005-0 (epub)

ISBN 978-80-7675-006-7 (mobi)

(pdf – 1097. publikace, 351. elektronická;

epub – 1098. publikace, 352. elektronická;

mobi – 1099. publikace, 353. elektronická)

OBSAH

Tiráž

Obsah

Poznámka autora

ÚVOD „Vystupte z auta!“

ČÁST I. ŠPIONI A DIPLOMATÉ: DVĚ ZÁHADY

KAPITOLA 1. Pomsta Fidela Castra

KAPITOLA 2. Poznávání Führera

ČÁST II. PŘEDNASTAVENÍ NA PRAVDU

KAPITOLA 3. Kubánská královna

KAPITOLA 4. Svatý blázen

KAPITOLA 5. Případová studie: chlapec ve sprchách

ČÁST III. TRANSPARENTNOST

KAPITOLA 6. Klamaví Přátelé

KAPITOLA 7 . (Krátké) objasnění případu Amandy Knoxové

KAPITOLA 8. Případová studie: Studentský večírek

ČÁST IV. PONAUČENÍ

KAPITOLA 9. Co se stane, když je cizí člověk terorista?

ČÁST V. SPŘAŽENÍ

KAPITOLA 10. Sylvia Plathová

KAPITOLA 11. Experimenty v Kansas City

KAPITOLA 11. Sandra Blandová

Poděkování

Zdroje ilustrací

POZNÁMKY

Grahamu Gladwellovi, 1934–2017

Malcolm Gladwell

PROČ SI NEROZUMÍME

Co bychom měli vědět o lidech, které neznáme

DOKOŘÁN

POZNÁMKA AUTORA

Když mě před mnoha lety do New Yorku přijeli navštívit rodiče, rozhodl jsem se je ubytovat v hotelu Mercer. Byla to ode mě tak trochu lumpárna. Mercer je stylový a exkluzivní podnik, kde se ubytovávají slavní a úžasní lidé. Moje rodiče, a zejména otce, takové věci nijak nezajímaly. Otec se nedíval na televizi, nechodil do kina, neposlouchal ani populární hudbu. Magazín People by považoval za antropologický časopis. Jeho odborné znalosti se týkaly specifických oblastí: matematiky, zahradničení a Bible.

Vyzvedl jsem rodiče, abychom si vyrazili na večeři, a zeptal se otce, jaký měl den. „Nádhera!“ odvětil. Odpoledne prý strávil konverzací s nějakým mužem v hotelové hale. Pro tátu něco naprosto typického. Rád mluvil s cizími lidmi.

„O čem jste se bavili?“ zeptal jsem se.

„O zahradničení!“ řekl otec.

„Jak se ten muž jmenoval?“

„Nemám tušení. Ale pořád za ním chodili lidé, aby si ho vyfotili a nechávali si od něho podepisovat malé kousky papíru.“

Pokud tohle čte nějaká hollywoodská hvězda, která si vzpomíná, že v hale hotelu Mercer před mnoha lety mluvila s vousatým Angličanem, budu rád, když mě kontaktuje.

Všichni ostatní nechť si z toho vezmou ponaučení. Někdy si spolu mohou skvěle popovídat dva cizí lidé, a přesto zůstat cizinci.

ÚVOD

„VYSTUPTE Z AUTA!“

1.

V červenci 2015 jela mladá Afroameričanka Sandra Blandová z rodného Chicaga do malého městečka asi hodinu západně od Houstonu v Texasu. Mířila na pohovor na Univerzitě Prairie View A&M, kde před několika lety promovala. Byla vysoká, půvabná a stejně okouzlující byla i její osobnost. Patřila do studentského spolku Sigma Gama Ró a hrála v pochodové kapele. Jako dobrovolnice spolupracovala se seniorským spolkem. Pod přezdívkou „Sandy Speaks“ pravidelně zveřejňovala na YouTube krátká inspirativní videa, která často začínala slovy: „Dobré ráno, moji nádherní králové a královny.“

Dnes se modlím a děkuji Bohu. Rozhodně mu neděkuji jen proto, že mám dnes narozeniny, ale děkuji mu za to, jak jsem vyrůstala, za nejrůznější věci, které v mém životě za ta léta udělal. Prostě se ohlížím na těch osmadvacet let, jež jsem na světě, a na všechno, co mi ukázal. Přestože jsem dělala chyby, hrozné chyby, pořád mě miluje, a chci vám, moji králové a královny, kteří jste tam venku, říct, že stále miluje i vás.1

Blandová místo na Prairie View dostala. Byla nadšená. Plánovala, že si tam také udělá magisterský titul z politologie. Odpoledne 10. července si z univerzity vyrazila do obchodu s potravinami, a když zabočila doprava na hlavní silnici vedoucí kolem kampusu Prairie View, zastavil ji policista. Jmenoval se Brian Encinia: běloch, krátké tmavé vlasy, třicet let. Choval se zdvořile – alespoň zpočátku. Sdělil jí, že když přejížděla z pruhu do pruhu, nedala znamení o změně směru jízdy. Kladl jí otázky. Blandová na ně odpovídala. Potom si zapálila cigaretu a Encinia ji požádal, aby ji uhasila.

Následující komunikaci zaznamenala videokamera na policistově palubní desce. V té či oné podobě má na YouTube několik milionů zhlédnutí.2

Blandová: Jsem ve svém autě. Proč bych tu cigaretu měla uhasit?

Encinia: Dobře, můžete si vystoupit.

Blandová: Nemusím vystoupit ze svého auta.

Encinia: Vystupte z auta.

Blandová: Proč bych…

Encinia: Vystupte z auta!

Blandová: Ne, na to nemáte právo. Nemáte právo to udělat.

Encinia: Vystupte z auta.

Blandová: Na to nemáte právo. Nemáte právo tohle dělat.

Encinia: Mám na to právo, nyní si vystupte, nebo vás vytáhnu.

Blandová: Odmítám s vámi mluvit, kromě toho, že se identifikuju. [nezřetelné] Chcete mě vytáhnout kvůli tomu, že jsem nepoužila směrové světlo?

Encinia: Vystupte si, nebo vás vytáhnu. Vyzývám vás jménem zákona. Okamžitě vystupte, nebo vás vytáhnu.

Blandová: A já zavolám svému právníkovi.3

Blandová a Encinia v tom pokračují nepříjemně dlouho. Emoce nabírají na intenzitě.

Encinia: Já vás odtamtud vyrvu. [Natahuje se do auta.]

Blandová: Dobře, takže vy mě vytáhnete z mého auta? OK, dobře.

Encinia: [volá posily] 2547.

Blandová: Tak do toho.

Encinia: Jo, taky že to udělám. [Popadne Blandovou.]

Blandová: Nedotýkejte se mě!

Encinia: Vystupte z auta!

Blandová: Nedotýkejte se mě. Nedotýkejte se mě! Nejsem zatčená, nemáte právo tahat mě z auta.

Encinia: Jste zatčena!

Blandová: Jsem zatčena? Za co? Za co? Za co?

Encinia: [do vysílačky] 2547 silnice FM 1098. [nezřetelné] Pošlete sem další jednotku. [K Blandové] Vystupte z auta! Okamžitě vystupte z auta!

Blandová: Proč bych měla být zatčená? Chcete mi dát pokutu za to, že jsem nepoužila…

Encinia: Řekl jsem, ať vystoupíte z auta!

Blandová: Proč bych měla být zatčená? Právě jste otevřel –

Encinia: Dal jsem vám zákonnou výzvu. Vyvleču vás ven.

Blandová: Takže mi vyhrožujete vyvlečením z mého vlastního auta?

Encinia: Vystupte z auta!

Blandová: A potom mě [nezřetelné]?

Encinia: Naperu to do vás! Vystupte! Hned! [Vytahuje paralyzér a namíří na Blandovou.]

Blandová: Hej. Hej. [Blandová opouští auto.]

Encinia: Vystupte. Hned. Vystupte z auta!

Blandová: Za to, že jsem nepoužila blinkr? To všechno děláte, protože jsem nepoužila blinkr?

Blandová byla zatčena a vzata do vazby. O tři dny později spáchala v cele sebevraždu.4

2.

Případ Sandry Blandové se odehrál během podivného mezidobí amerického veřejného života. To začalo koncem léta 2014, kdy ve Fergusonu v Missouri zastřelil policista osmnáctiletého černocha Michaela Browna, který údajně ukradl krabičku cigaret z prodejny se smíšeným zbožím.5 V následujících letech probíhal jeden ostře sledovaný případ policejního násilí vůči černochům za druhým. Po celé zemi propukaly protesty a nepokoje. Zrodilo se hnutí za občanská práva Black Lives Matter. Na nějakou dobu se téma stalo mezi Američany předmětem živých debat. Možná si ještě vybavíte jméno někoho z těch, kdo se objevili ve zprávách. V Baltimoru byl kvůli nošení kapesního nože zatčen mladý černoch Freddie Gray, který upadl do kómatu v zadní části policejní dodávky. Nedaleko Minneapolisu policista zastavil auto, jež řídil mladý černoch Philando Castile, a mladíka, který mu podával doklad o pojištění, z nevysvětlitelných důvodů sedmkrát střelil. V New Yorku oslovila skupina policistů černocha jménem Eric Garner kvůli podezření, že nelegálně prodával cigarety, a při následné potyčce ho zardousila. V severokarolínském North Charlestonu byl kvůli nefungujícímu koncovému světlu zastaven černoch Walter Scott, který vyběhl z auta, načež ho zezadu zastřelil bělošský policista. Scott byl zabit 4. dubna 2015.6 Sandra Blandová mu věnovala jednu epizodu „Sandy Speaks“.

Dobré ráno, mí nádherní králové a královny. Nejsem rasistka. Vyrostla jsem ve Villa Parku v Illinois. Byla jsem jediná černoška ve skupině bílých roztleskávaček… Černoši, v tomto světě nikdy nebudete úspěšní, dokud se nenaučíte, jak vycházet s bělochy. Chtěla bych, aby běloši tam venku opravdu pochopili, že my černoši děláme všechno, co je v našich silách… a nemůžeme se nenaštvat, když jsme svědky situací, kdy je zjevné, že na životě černocha nezáleží. Pro ty z vás, kteří se ptáte, proč utíkal, zatraceně, ve zprávách z poslední doby jsme viděli, že můžete stát, můžete se policajtům vzdát, a oni vás přesto zastřelí.7

O tři měsíce později zemřela i ona.

Kniha Proč si nerozumíme je pokusem pochopit, co se tehdy u krajnice silnice na texaském venkově opravdu stalo.

Proč psát knihu o nevydařené dopravní kontrole? Poněvadž diskuse, kterou uvedená série případů zažehla, byla hluboce neuspokojivá. Jedna strana debatovala o rasismu – na případ se dívala z výšky několika kilometrů. Druhá lupou zkoumala každičký detail každého případu. Jaký byl ten policista? Co přesně udělal? Jedna strana viděla les, ale žádný strom. Druhá pro stromy neviděla les.

Obě strany měly svým způsobem pravdu. Předsudky a nekompetentnost hrají při vysvětlování sociální dysfunkce ve Spojených státech důležitou roli. Jenže co si s těmito diagnózami počít kromě zcela upřímného slibu, že se pokusíte do budoucna zlepšit? Existují špatní policisté. Existují policisté s předsudky. Konzervativci dávají přednost prvnímu vysvětlení, liberálové druhému. Ve výsledku se obě strany navzájem vykrátí. Policisté v Americe dál zabíjejí lidi, ale tato úmrtí už ve zprávách nerezonují. Mám podezření, že jste se nejspíš museli na chvilku zamyslet, než jste si vzpomněli, kdo Sandra Blandová byla. Po nějaké době tato kontroverzní témata obvykle odložíme stranou a přesuneme se k něčemu jinému.

Já se k něčemu jinému přesouvat nechci.

3.

V 16. století se evropské národy a státy zapojily do bezmála sedmdesáti válek. Dánové bojovali se Švédy, Poláci s Řádem německých rytířů, Osmané s Benátčany, Španělé s Francouzi… a tak dále. Pokud v tomto nekonečném konfliktu existoval jednotící prvek, pak že bitvy spolu v naprosté většině případů sváděli sousedi. Bojovali jste s člověkem, který žil hned za hranicemi a který tam byl odjakživa. Nebo jste bojovali s někým uvnitř vlastních hranic: v Osmanské občanské válce započaté roku 1509 spolu válčili dva bratři. Většinu historie lidstva se různá setkání – nepřátelská či nikoli – jen výjimečně odehrávala mezi cizími lidmi. Lidé, jež jste potkali a s nimiž jste válčili, často věřili ve stejného Boha jako vy, stavěli stejné budovy, jejich města měla totéž uspořádání jako ta vaše a ve válkách bojovali stejnými zbraněmi podle týchž pravidel.

Nejkrvavější konflikt 16. století ale do tohoto vzorce nezapadal. Když se španělský conquistador Hernán Cortés setkal s aztéckým vládcem Moctezumou II., ani jedna strana o té druhé nic nevěděla.8

Cortés se v Mexiku vylodil v únoru 1519, pomalu postupoval do vnitrozemí a blížil se k hlavnímu městu Aztéků Tenochtitlánu. Když tam on a jeho armáda dorazili, pociťovali úctu. Tenochtitlán skýtal mimořádnou podívanou – byl daleko větší a impozantnější než jakékoli město, které Cortés a jeho muži viděli doma ve Španělsku. Nacházel se na ostrově, s pevninou ho pojily mosty a protínaly jej kanály. Měl majestátní bulváry, propracované akvadukty, prosperující tržiště, chrámy se zářivě bílým štukem, veřejné zahrady, a dokonce i zoo. Byl perfektně uklizený, což na někoho, kdo vyrostl ve špíně středověkých evropských měst, muselo působit skoro až zázračně.

„Když jsme uviděli tolik měst a vesnic postavených ve vodě a další velká města na suché zemi, ohromilo nás to a připadalo nám to jako kouzlo,“ vzpomínal jeden z Cortésových důstojníků Bernal Díaz del Castillo.9 „Někteří z našich vojáků se ptali, jestli se nám to celé jen nezdálo? … Nevím, jak to popsat, jelikož jsme tam viděli věci, o jakých jsme nikdy dřív neslyšeli, ani je neviděli, a dokonce o nich ani nesnili.“

U bran Tenochtitlánu byli Španělé přivítáni shromážděním aztéckých náčelníků a následně uvedeni k Moctezumovi. Jednalo se o postavu až fantaskní majestátnosti, přinesenou na nosítkách vyšívaných zlatem a stříbrem a ozdobených květy a drahými kameny. Jeden z jeho dvořanů vystoupil před procesí a zametl zem. Cortés sesedl z koně. Moctezumova nosítka byla postavena na zem. Cortés se jako správný Španěl pokusil vládce Aztéků obejmout – zadrželi jej však Moctezumovi sloužící. Moctezumu nikdo neobjímá. Místo toho se oba muži navzájem uklonili.

„Jsi-liž on? Jsi Moctezuma?“

Moctezuma odpověděl: „Ano, jsem on.“10

Žádný Evropan do Mexika ještě nikdy nevkročil. Žádný Azték nikdy nepotkal Evropana. Cortés o Aztécích nevěděl nic, vyjma toho, že pociťoval bázeň před jejich bohatstvím a mimořádným městem, jež postavili. Moctezuma nevěděl nic o Cortésovi, vyjma toho, že s ohromnou troufalostí vstoupil do aztéckého království, ozbrojený podivnými zbraněmi a velkými, záhadnými zvířaty – koňmi – které Aztékové nikdy předtím neviděli.

Není divu, že setkání Cortése a Moctezumy historiky celá staletí fascinovalo. V době před 500 lety, kdy začali badatelé cestovat napříč oceány a podnikat smělé výpravy do dříve neznámých oblastí, se zrodil zcela nový druh setkávání. Cortés a Moctezuma spolu chtěli hovořit, přestože se navzájem neznali. Když se Cortés Moctezumy zeptal „Jsi-liž on?“, neřekl ta slova přímo on. Cortés uměl pouze španělsky. Přivedl s sebou dva překladatele. Jedním byla indiánka jménem Malinche, kterou Španělé zajali o několik měsíců dříve. Znala jazyk Aztéků nahuatl a mayštinu, jazyk mexické oblasti, kde Cortés svou cestu započal. Cortése doprovázel ještě španělský kněz Gerónimo del Aguilar, jenž ztroskotal na Yucatanu a naučil se mayštinu, zatímco tam pobýval. Cortés tedy mluvil k Aguilarovi. Aguilar to přeložil do mayštiny pro Malinche. A Malinche mayštinu přeložila do nahuatlu pro Moctezumu. A když Moctezuma odpověděl „Ano, jsem,“ proběhl překladatelský řetězec zase opačným směrem. Snadná konverzace z očí do očí, na kterou byl každý celý život zvyklý, se najednou zoufale zkomplikovala.[*]

Cortés byl doveden do jednoho z Moctezumových paláců – Aguilar jej později popsal jako místo, kde byl „nespočet pokojů, předsíní, oslnivých chodeb, matrací s velkými pokrývkami, polštářů z kůže a lýkových vláken, kvalitních peřin a úžasně bílých kožešinových rouch“.12 Po večeři se Moctezuma ke Cortésovi a jeho mužům znovu připojil a pronesl řeč. Okamžitě zavládl zmatek. Španělé proslov pochopili tak, že Moctezuma jím činí podivuhodné přiznání: pokládá Cortése za boha, naplnění dávného proroctví, podle nějž se jednoho dne z východu vrátí vyhnaný bůh. A proto se Moctezuma před Cortésem sklání. Snadno si představíme Cortésovu reakci: velkolepé město bylo teď fakticky jeho.

Měl však Moctezuma na mysli právě toto? Nahuatl, jazyk Aztéků, obsahoval zdvořilostní slovesný způsob. Příslušníci královské vrstvy používali při mluvě kód založený na kulturní tradici, jež přikazovala, aby mocní dávali svůj status najevo propracovanou falešnou pokorou. Historik Matthew Restall podotýká, že výraz, který v nahuatlu znamená vznešený, je téměř totožný se slovem pro dítě. Když o sobě vládce jako Moctezuma mluvil jako o malém a slabém, ve skutečnosti nenápadně upozorňoval na fakt, že je obdivovaný a mocný.

„Je zřejmé, že adekvátní překlad takového jazyka je nemožný,“ píše Restall:

Mluvčí byl často nucen prohlásit opak toho, co měl doopravdy na mysli. Skutečný význam byl mnohdy vtištěný v používání zdvořilostního jazyka. Odebrání těchto nuancí při překladu a zkomolení vzniklé využitím vícera tlumočníků nemělo za následek jen nízkou pravděpodobnost, že bude Moctezumova řeč pochopena, ale bylo také dost dobře možné, že se její význam zcela překroutí. V tomto případě Moctezumova řeč neznamenala jeho kapitulaci, nýbrž přijetí kapitulace Španělů.

Ze středoškolských hodin dějepisu si pravděpodobně pamatujete, jak setkání Moctezumy s Cortésem dopadlo. Moctezuma byl Cortésem vzat jako rukojmí a nakonec zavražděn. Obě strany spolu vstoupily do války. Zemřelo nejméně dvacet milionů Aztéků, ať už přímo rukou Španělů, nebo nepřímo v důsledku zavlečených chorob. Tenochtitlán byl zničen. Cortésův vpád do Mexika zvěstoval éru katastrofické koloniální expanze. Byl to také počátek nového a výrazně moderního vzorce společenského interagování. Dnes jsme neustále v kontaktu s lidmi, jejichž předpoklady, stanoviska a zázemí se liší od těch našich. Současný svět se příliš nepodobá světu dvou bratrů, kteří se znesvářili kvůli vládě nad Osmanskou říší. Je to svět Moctezumy a Cortése, kteří se snaží si navzájem porozumět přes řadu překladatelů. Kniha Proč si nerozumíme se zabývá tím, proč nám toto překládání tak nejde.13

Každá z následujících kapitol se zabývá různými aspekty mluvení s cizími lidmi. O mnoha případech jste slyšeli – jsou převzaté ze zpráv. Na Stanfordově univerzitě v severní Kalifornii se například student prvního ročníku Brock Turner setkal na večírku s jednou ženou a večer zakončil v policejní vazbě. Jerry Sandusky, bývalý asistent trenéra školního fotbalového týmu na Pensylvánské státní univerzitě, byl soudem shledán vinným z pedofilie a rektor školy včetně dvou jeho hlavních asistentů spoluvinným. Dočtete se o špionce, která se celé roky pohybovala na nejvyšších místech Pentagonu, o muži, jenž zapříčinil pád Bernieho Madoffa (správce investičních fondů), o chybném odsouzení americké výměnné studentky Amandy Knoxové a o sebevraždě básnířky Sylvie Plathové.

Ve všech těchto případech byly zainteresované strany odkázány na soubor strategií, jak překládat slova a úmysly někoho jiného. A v každém z nich se něco zásadně pokazilo. V naší knize se pokusíme těmto strategiím porozumět – analyzovat je, posoudit je, odhalit, kde se vzaly, a zjistit, jak je napravit. V závěru knihy se vrátíme k Sandře Blandové, jelikož na tomto setkání na okraji silnice je něco, co by nás mělo znepokojovat. Zamyslete se nad tím, jak nelítostné bylo. Sandra Blandová nebyla někdo, koho by Brian Encinia znal ze sousedství. To by bylo snadné: Sandy! Jak se máš? Příště buď trochu opatrnější. Místo toho tu máme Blandovou z Chicaga a Enciniu z Texasu, jednoho muže a jednu ženu, jeden je bílý, druhá černá, jeden je policista, druhá civilistka, jeden ozbrojený a druhá neozbrojená. Jeden byl pro druhého cizím člověkem. Kdybychom byli jako společnost ohleduplnější – kdybychom byli ochotní zpytovat svědomí ohledně toho, jak přistupujeme k cizím lidem a jak jim rozumíme – neskončila by Blandová mrtvá v texaské vězeňské cele.

Pro začátek mám však dvě otázky – dvě záhady ohledně cizích lidí – pramenící z příběhu, který před mnoha lety vyprávěl muž jménem Florentino Aspillaga v německé výslechové místnosti.

* Představu, že Moctezuma považoval Cortése za boha, jednoznačně vyvrátila historička Camilla Townsendová i další badatelé. 11 Townsendová prohlašuje, že šlo patrně o nedorozumění, jež vyplynulo z faktu, že Nahuové označovali Cortése a jeho muže slovem teotl, což Španělé překládali jako bůh. Townsendová však tvrdí, že to slovo používali pouze proto, že „Španěle nějak nazývat museli a nebylo vůbec jasné, co by tím slovem mělo být… ve světě Nahuů se osoba do té doby vždy označovala podle konkrétní vesnice či městského státu, nebo konkrétněji podle toho, jakou plnila společenskou roli (výběrčí daní, princ, sluha). Nově příchozí nikam nezapadali.“

ČÁST I.

ŠPIONI A DIPLOMATÉ: DVĚ ZÁHADY

KAPITOLA 1.

Pomsta Fidela Castra

1.

Posledním služebním přidělením Florentina Aspillagy byla Bratislava v tehdejším Československu. Bylo to v roce 1987, dva roky před pádem železné opony. Aspillaga vedl poradenskou firmu jménem Cuba Tecnica, o níž se předpokládalo, že má co do činění s obchodem. Neměla. Obchod byl jen zástěrka. Aspillaga byl vysoce postaveným důstojníkem kubánské Ústřední zpravodajské služby.

V roce 1985 byl Aspillaga oceněn jako zpravodajský důstojník kubánských výzvědných služeb. Obdržel pochvalný dopis psaný rukou samotného Fidela Castra. Své zemi sloužil s vyznamenáním v Moskvě, Angole a Nikaragui. Byl hvězda. Z Bratislavy řídil kubánskou síť agentů v celém regionu.

V určitý moment se však během jeho stabilního vzestupu v kubánské rozvědce dostavilo rozčarování. Když sledoval Castra, jak pronáší řeč v Angole a oslavuje tamní komunistickou revoluci, arogance a narcisismus kubánského vůdce ho šokovaly. V době převelení do Bratislavy Aspillagovy pochybnosti zesílily.

Plánoval, že 6. července 1987 zběhne. Byl to důmyslný vtip pro zasvěcence. Na 6. července připadalo výročí založení kubánského Ministerstva vnitra – všemocného úřadu, který řídil státní zpravodajské služby. Pokud člověk pracoval pro Ústřední zpravodajskou službu, zpravidla 6. července slavil. Konaly se proslovy, recepce či slavnosti na počest kubánského špionážního aparátu. Aspillaga chtěl, aby jeho zrada ranila.

V parku v centru Bratislavy se setkal se svou přítelkyní Martou. Byla sobota odpoledne. Marta byla také Kubánka a spolu s tisíci krajany pracovala jako zahraniční dělnice v československé továrně. Jako všichni Kubánci v jejím postavení měla i ona cestovní pas uložený na kubánském velvyslanectví v Praze. Aspillaga ji musel přes hranice propašovat. Vlastnil služební mazdu. Z kufru vyndal rezervní pneumatiku, do podlahy vyvrtal větrací otvor a řekl přítelkyni, aby si vlezla dovnitř.

Východní část Evropy byla tehdy stále oddělena od zbytku kontinentu. Možnosti cestovat z Východu na Západ byly velmi omezené. Bratislava se však nachází kousek autem od Vídně a Aspillaga cestu už dříve absolvoval. Měl diplomatický pas a na hranicích ho dobře znali. Stráže na něj jen mávly a nechaly ho projet.

Ve Vídni Marta a Aspillaga z mazdy vystoupili, zastavili si taxi a dorazili k ambasádě Spojených států. Byla sobota večer. Všichni výše postavení zaměstnanci byli doma. Aspillaga však na sebe pozornost stráží upoutal snadno: „Jsem řídící důstojník kubánské výzvědné služby. Jsem comandante rozvědky.“1

Ve špionážní branži je Aspillagův příchod na vídeňskou ambasádu známý jako „walk-in“, tedy něco jako nečekaná návštěva: výraz se používá, když se představitel zpravodajské služby jednoho státu neočekávaně objeví u dveří rozvědky státu jiného. Florentino „Tiny“ Aspillaga byl jedním z nejvýznamnějších „walk-in“ agentů studené války. To, co věděl o Kubě – a jejím blízkém spojenci, Sovětském svazu – bylo natolik citlivé, že bývalí zaměstnavatelé z kubánské zpravodajské služby jej po jeho zběhnutí vystopovali a dvakrát se ho pokusili zabít. Dvakrát jim vyklouzl. Od té doby byl Aspillaga spatřen pouze jednou. Postaral se o to Brian Latell, jenž po mnoho let vedl latinskoamerickou sekci CIA.

Latell dostal tip od tajného agenta, který působil jako Aspillagův prostředník. Latell se s prostředníkem sešel v restauraci Coral Gables na okraji Miami. Zde dostal pokyny k setkání na jiném místě, blíž tomu, kde pod novou identitou žil Aspillaga. Latell si pronajal apartmá v hotelu, neznámo kde, a čekal, až Tiny dorazí.

„Je mladší než já. Mně je sedmdesát pět. On dnes bude pokročilý šedesátník,“ pronesl Latell, když na schůzku vzpomínal. „Měl však velké zdravotní problémy. Řekl bych, že být zběh a žít pod novou identitou je tvrdé.“

Přestože Aspillagův zdravotní stav nebyl dobrý, bylo podle Latella zjevné, jaký ten člověk musel být v mladším věku: charismatický, štíhlý, s aurou pompéznosti, chutí riskovat a činit velkolepá, citově zabarvená gesta. Když Aspillaga do hotelového apartmá dorazil, nesl s sebou krabici. Položil ji na stůl a obrátil se k Latellovi.

„Tohle jsou paměti, které jsem sepsal brzy poté, co jsem zběhl,“ řekl. „Chci, aby byly u vás.“

V krabici, na stránkách s Aspillagovými vzpomínkami, byl příběh, který nedával žádný smysl.

2.

Poté co se dramaticky zjevil před americkou ambasádou ve Vídni, byl Aspillaga dopraven na základnu armády Spojených států v Německu, kde ho vyslechli. Tehdy americká rozvědka na Kubě operovala v Havaně mimo takzvanou zájmovou sekci Spojených států, pod švýcarskou vlajkou. (Podobně působila kubánská delegace ve Spojených státech.) Než výslech začal, vznesl Aspillaga požadavek: chtěl se osobně setkat s jedním z bývalých velitelů havanské sekce CIA, který byl kubánské rozvědce znám jako „el Alpinista“ neboli Horolezec.2

Horolezec sloužil úřadu po celém světě. Dokumenty získané po pádu Berlínské zdi od KGB a východoněmecké tajné policie odhalily, že obě organizace své agenty o Horolezci učily. Jeho špionážní praktiky byly bezchybné. Příslušníci sovětské výzvědné služby se ho kdysi pokusili zlanařit: doslova před něj postavili pytle s penězi. Mávl rukou a vysmál se jim. Horolezec byl nepodplatitelný. Mluvil španělsky jako Kubánec. Byl Aspillagovým vzorem. Aspillaga se s ním chtěl setkat tváří v tvář.

„Byl jsem pracovně v jiné zemi, když mi přišla zpráva, abych pospíchal do Frankfurtu,“ vzpomíná Horolezec. (Ačkoli už od CIA dávno odešel, stále preferuje, aby se mu říkalo přezdívkou.) „Ve Frankfurtu jsme měli ústředí pro práci s přeběhlíky. Řekli mi, že na ambasádu ve Vídni přišel nějaký muž. Přijel autem z Československa a v kufru přivezl svou přítelkyni. Zběhl, a trval na tom, že se mnou musí mluvit. Přišlo mi to trochu praštěné.“

El Alpinista šel rovnou do výslechového centra. „V obývacím pokoji tam seděli čtyři řídící důstojníci,“ vzpomíná. „Řekli mi, že Aspillaga je vzadu v ložnici a miluje se s přítelkyní, což se ostatně dělo nepřetržitě od chvíle, kdy dorazili do bezpečného úkrytu. Potom jsem šel dovnitř a promluvil si s ním. Byl vyzáblý a špatně oblečený, jak tehdy Východoevropané a Kubánci bývali. Trochu zanedbaný. Okamžitě ale bylo vidět, že je to velice inteligentní člověk.“

Když Horolezec vstoupil, neřekl Aspillagovi, kdo je. Chtěl být opatrný: Aspillaga byl velkou neznámou. Trvalo jen pár minut, než Aspillaga uhodl, jak se věci mají. Po počátečním šoku přišel smích. Oba muži se po kubánsku objali.

„Několik minut jsme si povídali a pak jsme přešli k podrobnostem. Kdykoli tyhlety chlapíky vyslýcháte, potřebujete někoho, kdo potvrdí jejich dobré úmysly,“ prohlásil Horolezec. „Tak jsem se ho jednoduše zeptal, co mi může říct o činnosti [kubánské výzvědné služby].“

Tehdy Aspillaga vyjevil šokující novinu, která ho zpoza železné opony k branám vídeňské ambasády přivedla. CIA měla na Kubě síť špionů: svědomitá hlášení, jež svým řídícím důstojníkům podávali, pomáhala Američanům poznat nepřítele. Aspillaga jednoho z nich jmenoval a řekl: „Je to dvojitý agent. Pracuje pro nás.“ V místnosti zavládl úžas. Neměli o tom ani tušení. Jenže Aspillaga pokračoval. Jmenoval dalšího špiona. „I to je dvojitý agent.“ Pak dalšího a dalšího. Znal jména, podrobnosti, přesné informace. Ten chlapík, kterého jste zverbovali na lodi v Antverpách. Ten malý tlustý chlapík s knírem? Tak to je dvojitý agent. Ten další chlap, ten jak pokulhává a pracuje pro ministerstvo obrany? Dvojitý agent. V podobném duchu mluvil dál, dokud neuvedl desítky jmen – prakticky celý americký seznam tajných agentů na Kubě.3 Všichni pracovali pro Havanu a CIA podsouvali informace, které přichystali samotní Kubánci.

„Seděl jsem tam a dělal si poznámky,“ řekl Horolezec. „Snažil jsem se nedat najevo žádné emoce. Tak nás to učili. Ale srdce mi bilo jako splašené.“

Aspillaga mluvil o Horolezcových lidech, špionech, s nimiž Horolezec pracoval, když ho jako mladého a ambiciózního zpravodajského důstojníka odveleli na Kubu. Během prvního pobytu na Havaně nutil své zdroje tvrdě dřít a doloval z nich informace. „Pokud máte v prezidentské kanceláři nějakého státu nasazeného agenta, ale nemůžete s ním mluvit, není vám k ničemu,“ prohlásil Horolezec. „Zastával jsem zásadu, že je lepší komunikovat a něco získat, než čekat šest měsíců nebo rok, dokud se agent nepřesune někam jinam.“ Teď se ovšem ukázalo, že to celé byla bouda. „Musím přiznat, že jsem Kubu strašně nenáviděl a dělalo mi velké potěšení tahat místní za nos,“ řekl sklesle. „Ukázalo se však, že jsem to nebyl já, kdo někoho tahal za nos. Byl to pro mě docela šok.“

Horolezec nastoupil do vojenského letadla a s Aspillagou odletěli rovnou na Andrewsovu leteckou základnu nedaleko Washingtonu, D.C., kde se setkali s vedením latinskoamerické divize. Vzpomíná si, že „kubánská sekce zareagovala naprostým šokem a zděšením. Zkrátka nemohli uvěřit, že si tolik let vedli tak mizerně. Bylo to zarážející.“

A bylo ještě hůř. Když se Fidel Castro doslechl, že Aspillaga agenty CIA o jejich potupení informoval, rozhodl se do ran přisypat sůl. Nejprve shromáždil celou plejádu imaginárních agentů CIA a předvedl je během vítězné jízdy po celé Kubě. Potom do kubánské televize vypustil podivuhodný jedenáctidílný dokument nazvaný La Guerra de la CIA contra Cuba – Válka CIA proti Kubě. Ukázalo se, že kubánská výzvědná služba natáčela a zaznamenávala všechno, co CIA v její zemi posledních deset let dělala – jako kdyby Kubánci natáčeli reality show, něco jako Kdo přežije: Havanské vydání. Video mělo překvapivě dobrou kvalitu. Nechyběly záběry zblízka a záběry jako z filmu. Zvuk byl dokonale čistý: Kubánci museli mít o každém místě setkání informace a poslat techniky, aby tam nainstalovali zvuková zařízení.

Na obrazovce byli jmenovaní důstojníci CIA, o nichž se předpokládalo, že jsou v perfektním utajení. Video zachycovalo každý špičkový přístroj CIA: radiové vysílače schované v piknikových koších a kufřících. Bylo tu podrobně popsáno, na jakých lavičkách v parku důstojníci CIA seděli, když mluvili se svými zdroji, a jak CIA dávala kontaktům tajné signály pomocí různobarevných triček.4 Jeden dlouhý záběr zobrazoval důstojníka CIA, jak cpe hotovost a pokyny do velkého plastového „kamene“, další důstojníka CIA, který do rozbitého auta na vrakovišti v Pinar del Rio ukrýval tajné dokumenty pro agenty, a třetí důstojníka hledajícího ve vysoké trávě u silnice balíček, zatímco jeho žena netrpělivě čeká v autě.5 Drobnou roli si v dokumentu zahrál i Horolezec. Jeho nástupce však dopadl mnohem hůř. „Když ten televizní seriál vysílali,“ řekl Horolezec, „vypadalo to, jako by pro ně pracoval někdo, kdo má na rameni neustále posazenou kameru, kamkoli se vrtne.“

Když se o dokumentu doslechl šéf ústředí FBI v Miami, zavolal jednomu představiteli kubánské strany a požádal o kopii. Okamžitě bylo odesláno několik videokazet, ohleduplně nadabovaných do angličtiny. Nejrafinovanější výzvědná služba na světě byla pro smích.

3.

Právě to na příběhu Florentina Aspillagy nedávalo smysl. Jedna věc by byla, kdyby Kuba oklamala skupinu důchodců, jako to dělají podomní prodejci a jiní šmejdi. Jenže Kubánci přelstili CIA, organizaci, která bere otázku porozumění cizím lidem velmi vážně.

O každém dvojitém agentovi existovaly rozsáhlé spisy. Horolezec je všechny důkladně prošel. Nebyly tu žádné zjevné varovné signály. Stejně jako každá jiná rozvědka měla i CIA divizi – kontrarozvědku – jejíž prací bylo monitorovat vlastní činnost a pátrat po známkách vyzrazení. Co našla? Nic.[*]

Když se Latell na celou událost podíval s ročním odstupem, mohl jen pokrčit rameny a prohlásit, že Kubánci museli být opravdu dobří. „Udělali to znamenitě,“ řekl.

Myslím si, že dvojité agenty vybíral Fidel Castro a pak je použil jako návnadu. Vybral je opravdu chytře… Někteří byli trénovaní, aby dovedli klamat okolí. Jeden se tvářil jako úplný naiva, však víte… Byl to velmi prohnaný a dobře vycvičený zpravodajský důstojník… Působil strašně přitrouble. Jak by to mohl být dvojitý agent? Všechno to zosnoval Fidel. Mám pocit, že Fidel je z těch herců vůbec nejlepší.

Podle Horolezce byly prostě špionážní praktiky kubánské sekce CIA nedbalé. Předtím působil ve východní Evropě, kde čelil východním Němcům: zde, prohlásil, byla CIA daleko pečlivější.

Jaké ovšem byly výsledky CIA ve Východním Německu? Stejně špatné jako její výsledky na Kubě. Východoněmecký špion Markus Wolf ve svých pamětech po pádu Berlínské zdi napsal, že do konce 80. let

jsme byli v záviděníhodné situaci, neboť jsme věděli, že na území Východního Německa nepůsobí ani jeden agent CIA, který by se nestal dvojitým agentem nebo by pro nás nepracoval od samého začátku. Všichni Američanům na základě našich pokynů doručovali důkladně zvolené informace a dezinformace.6

V údajně pečlivé východoevropské divizi ve skutečnosti došlo k jednomu z největších narušení za celou studenou válku. Ukázalo se, že Aldrich Ames, jeden z nejvýše postavených důstojníků CIA zodpovědný za sovětskou kontrarozvědnou sekci, pracuje pro Sovětský svaz. Informace, jež vyzradil, vedly k chycení a popravě mnoha amerických špionů v Rusku. El Alpinista ho znal. Každý, kdo v CIA měl vysoké postavení, ho znal. „Neměl jsem o něm nijak valné mínění,“ řekl Horolezec, „protože jsem věděl, že je to líný opilec.“ On a ani jeho kolegové však Amese nikdy nepodezírali ze zrady. „Pro staré mazáky bylo nemyslitelné, že by jednoho z nich mohla zlákat protistrana, jako se to stalo u Amese,“ řekl. „Všechny nás zaskočilo, že jeden z nás dokázal takhle zradit.“

Horolezec byl jedním z nejnadanějších lidí v jedné z nejsofistikovanějších institucí na světě. Přesto třikrát zakusil ponižující prozrazení – jednou se o to postaral Fidel Castro, podruhé východní Němci, a nakonec líný opilec přímo v ústředí CIA. A pokud se dají naprosto oklamat i ti nejlepší pracovníci CIA, a navíc tolikrát, co potom my ostatní?

Záhada číslo jedna: Proč nepoznáme, když nám cizí člověk lže přímo do očí?

* CIA své agenty běžně podrobuje testům na detektoru lži, a to právě proto, aby se ochránila před zradou, o níž hovořil Aspillaga. Kdykoli některý z jejích kubánských špionů ostrov opustil, CIA se s ním tajně setkala někde v hotelu a podrobila ho testu na detektoru lži. Někdy Kubánci prošli. Šéf divize, která měla testy na starosti, osobně posvětil pravdomluvnost šesti lidí, u nichž se nakonec ukázalo, že byli dvojitými agenty. Jindy ale Kubánci neprošli. Co se však stalo, když neuspěli? Lidé řídící kubánskou sekci to nechali plavat. Jeden z bývalých polygrafistů CIA John Sullivan vzpomíná, jak si ho pozvali na schůzku poté, co jeho skupina odmítla příliš mnoho kubánských agentů. „Vlítli na nás,“ prohlásil Sullivan. „Nemilosrdně nám vynadali… Všichni ti řídící důstojníci říkali: ‚Chlapi, vy prostě nevíte, co děláte,‘ a tak dále a tak podobně. ‚Vy byste nenechali projít ani Matku Terezu.‘ Myslím, že se chovali opravdu hodně, hodně ošklivě.“

Ale můžete jim to vyčítat? Řídící důstojníci se rozhodli vyměnit jednu metodu, jak porozumět cizím lidem (připojit je k detektoru lži), za jinou: svůj vlastní úsudek. A to dává dokonalý smysl.

Polygrafie je, mírně řečeno, nepřesná. Řídící důstojníci znali agenty řadu let: setkávali se s nimi, mluvili s nimi, analyzovali kvalitu odevzdaných zpráv. Posudek zkušeného odborníka, utvářený v průběhu mnoha let, by přece měl být přesnější než výsledky spěšného setkání v hotelovém pokoji, ne? Jenže nebyl.

„Spousta našich řídících důstojníků si myslela: ‚Jsem příliš dobrý, než aby mě oblafli,‘“ řekl Sullivan. „Jeden důstojník, který mi utkvěl v paměti – a byl to hodně, hodně dobrý řídící důstojník – byl považován za jednoho z nejlepších řídících důstojníků v CIA.“ Nepochybně mluvil o Horolezci. „Pěkně ho vypekli. Natočili ho, jak kontroluje mrtvou schránku. Bylo to šílené.“

POZNÁMKY

Kniha Proč si nerozumíme vznikala tři roky. Během její přípravy jsem uskutečnil nespočet rozhovorů a přečetl stovky knih a článků. Pokud není uvedeno jinak, pocházejí uvedené citace z mých rozhovorů.

Níže následuje nikoli definitivní výčet všeho, co ovlivnilo moje myšlenkové pochody, spíš seznam nejdůležitějších zdrojů. Je skoro jisté, že jsem některé věci vynechal. Pokud byste narazili na něco, co do této kategorie spadá, nebo na zjevné omyly, napište mi, prosím, na e-mail lbpublicity.generic@hbgusa.com, a danou informaci rád opravím.

ÚVOD

1 „Sandy Speaks on her birthday! February 7th, 2015“, YouTube, 7. února 2015, naposledy viděno 10. ledna 2019. https://www.youtube.com/watch?v=KfrZM2Qjvtc.

2 Viz Texas Department of Public Safety video (963 tis. zhlédnutí), WSJ video (42 tis. zhlédnutí), druhé WSJ video (37 tis. zhlédnutí), plus stránky, kde se počet přehrání nezaznamenává, například nytimes.com a nbc.com.

3 Po „že jsem nepoužila směrové světlo?“ přepis z videa „Sandra Bland Traffic Stop“ Texas Department of Public Safety, YouTube, 2015, https://www.youtube.com/watch?v=CaW09Ymr2BA.

4 Případ Sandry Blandové byl námětem dokumentárního filmu HBO z roku 2018 Vyslov její jméno: Život a smrt Sandry Blandové, který režírovali a produkovali Kate Davisová a David Heilbroner. Dokument vznikal plně ve spolupráci s rodinou Blandové a podařilo se mu velice dobře vylíčit její život a zachytit její osobnost. Přiživuje však také spekulace, které jsou na internetu běžné, a sice že na její smrti bylo něco podezřelého. Tato podezření mi nepřipadají přesvědčivá a Vyslov její jméno je nepodporuje žádnými faktickými důkazy. Jak jste si právě přečetli, to, co je na případu zarmucující, je komplikovanější a bohužel systematičtější.

5 Rachel Clarke a Christopher Lett, „What happened when Michael Brown met Officer Darren Wilson“, CNN, 11. listopadu 2014. https://www.cnn.com/interactive/2014/08/us/ferguson-brown-timeline/.

6 Peter Herman and John Woodrow Cox, „A Freddie Gray primer: Who was he, how did he die, why is there so much anger?“ Washington Post, 28. dubna 2015, https://www.washingtonpost.com/news/local/wp/2015/04/28/afreddie-gray-primer-who-was-he-how-did-he-why-is-there-so-much-anger. Případ muže jménem Philando Castile viz článek Marka Bermana „Minnesota officer charged with manslaughter for shooting Philando Castile during incident on Facebook“, Washington Post, 16. listopadu 2016, https://www.washingtonpost.com/news/post-nation/wp/2016/11/16/prosecutors-to-announce-update-on-investigation-into-shooting-of-philando-castile/?utm_term=.1e7914da2c3b. Případ Erica Garnera viz článek Deborah Bloomové a Jareeny Imamaové „New York man dies after chokehold by police“, CNN, 8. prosince 2014, https://www.cnn.com/2014/07/20/justice/ ny-chokehold-death/index.html. O Walteru Scottovi viz článek Michaela Millera, Lindsey Beverové a Sarah Kaplanové „How a cellphone video led to murder charges against a cop in North Charleston, S.C.“, Washington Post, 8. dubna 2015, https://www.washingtonpost.com/news/morning-mix/wp/2015/04/08/how-a-cell-phone-video-led-to-murder-charges-against-a-cop-in-north- charleston-s-c/?utm_term=.476f73934c34.

7 „Sandy Speaks, April 8th 2015 (Black Lives Matter)“, YouTube, 8. dubna, https://www.youtube.com/watch?v=CIKeZgC8lQ4.

8 Konfrontace mezi Cortésem a Moctezumou: William Prescott, History of the Conquest of Mexico (New York: Modern Library, 1980), česky jako Dějiny dobytí Mexika (Praha: Orbis, 1964).

9 Bernal Diaz del Castillo, The Discovery and Conquest of Mexico (London: George Routledge & Sons, 1928), s. 270, https://archive.org/ details/in.ernet.dli.2015.152204/page/n295.

10 Popis prvního setkání až po „Ano, jsem on“: Hugh Thomas, Conquest: Cortés, Montezuma, and the Fall of Old Mexico (New York: Simon & Schuster, 1995), s. 279.

11 Názor, že Montezuma považoval Cortése za boha: Camilla Townsend, „Burying the White Gods: New Perspectives on the Conquest of Mexico“, American Historical Review 108, no. 3 (2003): 659–87.

12 Thomas, Conquest, s. 280.

13 Matthew Restall, When Montezuma Met Cortés: The True Story of the Meeting That Changed History (New York: Harper Collins, 2018), s. 345. Pokud vás příběh Cortése a Moctezumy zajímá, velice doporučuji tento zdroj a Townsendovou. Restallova kniha je úžasná. A Townsendová patří k těm vzácným historikům, kteří dokážou do odborných historických časopisů psát tak, aby tomu rozuměl opravdu každý.

KAPITOLA 1.

1 Popis vychází z knihy Briana Latella Castro’s Secrets: Cuban Intelligence, the CIA, and the Assassination of John F. Kennedy (New York: Palgrave Macmillan, 2013), s. 26.

2 Redaktoři novin Herald, „Spy work celebrated at museum in Havana“, Miami Herald, 16. července 2001, http://www.latinamericanstudies.org/ espionage/spy-museum.htm.

3 Benjamin B. Fischer, „Doubles Troubles: The CIA and Double Agents during the Cold War“, International Journal of Intelligence and Counterintelligence 21, no. 1 (2016): 48–74.

4 I. C. Smith, Inside: A Top G-Man Exposes Spies, Lies, and Bureaucratic Bungling Inside the FBI (Nashville: Nelson Current, 2004), s. 95–96.

5 Redaktoři novin Herald, „Spy work celebrated at museum in Miami“, Miami Herald, 16. července 2001.

6 Zde Fischer cituje z knihy: Markus Wolf, Anne McElvoy, Man Without a Face: The Autobiography of Communism’s Greatest Spymaster (New York: Times Books/Random House, 1997), s. 285.

KAPITOLA 2.

1 Líčení Chamberlainova setkání s Hitlerem vychází z celé řady zdrojů, avšak primárně z vynikající knihy Davida Fabera Munich, 1938: Appeasement and World War II (New York: Simon & Schuster, 2008), s. 272–96, dále s. 40, 229, 300 a 302; česky Mnichov – krize appeasementu 1938 (Praha: Bourdon, 2015). Faber se odvolává na popis události, jak ji ve svých pamětech vylíčil diplomat Ivone Kirkpatrick: The Inner Circle (London: Macmillan & Company, 1959), s. 97 a s. 257.

2 Viz W. L. Mackenzie King’s Diary, 29. června 1937, National Archives of Canada, MG26 J Series 13, https://www.junobeach.org/canada-inwwii/articles/aggression-and-impunity/w-l-mackenzie-kings-diary-june-29-1937/.

3 Diana Mosley, A Life of Contrasts: The Autobiography of Diana Mosley (London: Gibson Square, 2002), s. 124.

4 Neville Chamberlain to Ida Chamberlain, 19. září 1938, v Robert Self, ed., The Neville Chamberlain Diary Letters: Volume Four: The Downing Street Years, 1934–1940 (Aldershot, UK: Ashgate, 2005), s. 346 a 348.

5 Dobrý popis Halifaxovy návštěvy Berlína najdete zde: Lois G. Schwoerer, „Lord Halifax’s Visit to Germany: November 1937“, The Historian 32, no. 3 (květen 1970): 353–75.

6 Peter Neville, Hitler and Appeasement: The British Attempt to Prevent the Second World War (London and New York: Hambledon Continuum, 2006), s. 150, česky Hitler a appeasement: Britský pokus zabránit druhé světové válce (Líbeznice: Víkend, 2008).

7 Abraham Ascher, Was Hitler a Riddle? Western Democracies and National Socialism (Stanford: Stanford University Press, 2012), s. 73.

8 Sir Nevile Henderson, Failure of a Mission: Berlin 1937–39 (New York: G. P. Putnam and Sons, 1940), s. 82.

9 D. R. Thorpe, The Life and Times of Anthony Eden, First Earl of Avon, 1897–1997 (New York: Random House, 2003).

10 Podle mě to dává smysl: člověk musí být vystaven klamu, aby se nechal oklamat. Na druhou stranu Hitlerovy důvěřivé oběti byly do jednoho inteligentní muži s bohatými zkušenostmi se zahraničními záležitostmi, kteří na schůzku navíc šli s mnoha podezřeními. Proč si díky dodatečným informacím, které z osobního setkání s Hitlerem získali, na něj neutvořili promyšlenější názor? Viz též Faberův Munich, 1938, s. 285, 302 a 351; Chamberlainova třetí a poslední návštěva Německa, s. 414, dále s. 4, 6–7, 302.

11 Pro informace o studii Sendhila Mullainathana viz: Jon Kleinberg et al., „Human Decisions and Machine Predictions“, NBER Working Paper 23180, květen 2017; jedná se o první verzi článku Kleinberg et al., „Human Decisions and Machine Predictions“, The Quarterly Journal of Economics 133, no. 1 (květen 2018): 237–93.

12 Neville Chamberlain to Hilda Chamberlain, 2. října 1938, Robert Self, ed., The Neville Chamberlain Diary Letters: Volume Four: The Downing Street Years, 1934–1940 (Aldershot, UK: Ashgate, 2005), s. 350.

13 Emily Pronin et al., „You Don’t Know Me, But I Know You: The Illusion of Asymmetric Insight“, Journal of Personality and Social Psychology 81, no. 4 (2001): 639–56, APA PsychNET.

14 Citoval jsem část závěrů Proninové. Za zvážení však stojí celý odstavec:

Přesvědčení, že ostatní známe lépe, než oni znají nás, a že o nich víme něco, co oni ne (nikoli však naopak), vede k tomu, že mluvíme, když by bylo lepší poslouchat, a že nemáme trpělivost s těmi, kdo tvrdí, že byli špatně pochopeni nebo nespravedlivě odsouzeni. Tatáž přesvědčení mohou zapříčinit naši neochotu nechat si poradit od ostatních lidí, kteří nemohou znát naše vlastní myšlenky, pocity, interpretace události či motivace, ale velice ochotně poradíme ostatním na základě našeho názoru o jejich předešlém chování, aniž bychom věnovali náležitou pozornost jejich myšlenkám, pocitům, interpretacím a motivacím. Ve skutečnosti mohou tyto sklony překážet výměně informací, a zejména pozornému a uctivému naslouchání v podobě, která může být důležitá k oslabení pocitu frustrace a rozhořčení, jež doprovázejí mezilidské a meziskupinové konflikty.

Moudrá slova.

KAPITOLA 3.

1 Vláda Spojených států si už před sestřelením letadel nějakou dobu uvědomovala, že Kubánci jsou kvůli misím Hermanos al Rescate čím dál rozhněvanější, a organizaci varovala, přičemž většinou komunikovala přímo s jejím vedoucím představitelem, Jose Basultoem. Během léta a podzimu 1995 vydaly ministerstvo zahraničí a Federální letecký úřad (FAA) veřejné prohlášení a organizaci varovaly, že jakýkoli letový plán v blízkosti Kuby je nepřijatelný. FFA se v jednu chvíli dokonce pokoušela odebrat Basultovi pilotní průkaz. Vládní varování začala však na podzim roku 1996 oslabovat, jelikož vysocí představitelé měli pocit, že další upozornění „Basulta spíše vyprovokují, než uklidní“. V té době byla Clintonova administrativa s Hermanos al Rescate ve sporu kvůli Clintonově politice z roku 1995 nazvané „wet feet, dry feet“, která nutila kubánské „voraře“ k návratu do vlasti.

2 Přepis z dokumentárního snímku Shoot Down režisérky Cristiny Khulyové (Palisades Pictures, 2007). Z dokumentu pochází i informace, že kubánským zdrojem uvnitř Hermanos al Rescate byl Juan Roque.

3 „CNN Interview with Admiral Eugene Carroll, U.S. Navy Rear Admiral (Ret.)“, CNN, 25. února 1996, přepis #47-22, http://www.hermanos.org/CNN%20Interview%20with%20Admiral%20Eugene%20Carroll.htm.

4 Scott Carmichael, True Believer: Inside the Investigation and Capture of Ana Montes, Cuba’s Master Spy (Annapolis: Naval Institute Press, 2007), s. 5.

5 Ministerstvo zahraničí se o riziku sestřelení dozvědělo 23. února po setkání s kontradmirálem Eugenem Carrollem, ale vláda Hermanos al Rescate nekontaktovala. Místo toho ministerstvo zdravotnictví varovalo noc před útokem FAA s tím, že „není nepravděpodobné, že se [Hermanos al Rescate] zítra pokusí o nepovolený let do kubánského vzdušného prostoru“. FAA v reakci na to instruovala radiolokační střediska, aby věnovala zvláštní pozornost letům přes Floridský průliv. Nicméně když radary 24. února zaznamenaly MIGy, piloti žádné varování nedostali. Navzdory tomu, že byly stíhačky F-15 připraveny k akci, povolení vyrazit na ochranu letadel nepřišlo. Americká vláda neschopnost ochránit piloty Hermanos al Rescate později odůvodnila komunikačními problémy. Basulto, jenž incident přežil, tvrdil, že útok byl výsledkem tajné dohody mezi vysoce postavenými kubánskými představiteli a vládou Spojených států. Tento popis událostí pochází z knihy: Marifeli Pérez-Stable, The United States and Cuba: Intimate Enemies (New York: Routledge, 2011), s. 52.

6 Informace o přezdívce Montesové, kódech, jež jí DIA našla v kabelce, rádiu, které objevila v její skříni, a citátu, jež měla v kanceláři, pocházejí z článku Jima Popkina: „‚Queen of Cuba’ Ana Montes did much harm as a spy. Chances are you haven’t heard of her“, Washington Post, 8. dubna 2013.

7 Úplný seznam experimentů Tima Levina zaměřených na podvádění najdete zde: „Deception and Deception Detection“, https://timothy-levine.squarespace.com/deception, navštíveno 7. března 2019.

8 Blíže o „Philipovi“ a dalších dotazovaných subjektech zde: T. R. Levine, NSF funded cheating tape interviews (East Lansing, Mich.: Michigan State University, 2007–2011).

9 Viz experiment 27 v kapitole 13 v knize Timothyho R. Levina, Duped: Truth-Default Theory and the Social Science of Lying and Deception (Tuscaloosa, AL: University of Alabama Press, 2019). Průměr pro podobné verze téhož experimentu uskutečněného jinými psychology je 54 procent. C. F. Bond, Jr. and B. M. DePaulo, „Accuracy of deception judgments“, Review of Personality and Social Psychology 10 (2006): 214–34.

10 Timothy Levine, „Truth-Default Theory (TDT): A Theory of Human Deception and Deception Detection“, Journal of Language and Social Psychology 33, no. 4 (2014): 378–92.

11 Milgramův experiment zaměřený na poslušnost: Stanley Milgram, „Behavioral Study of Obedience“, Journal of Abnormal and Social Psychology 64, no. 4 (1963): 371–78.

12 Osvětlení druhého ponaučení, které z Milgramova experimentu plyne, do značné míry vychází z určující knihy Giny Perryové Shock Machine: The Untold Story of the Notorious Milgram Psychology Experiments (New York: The New Press, 2013), s. 55–56, 80 a 127–29.

13 Úplné statistické údaje ohledně Milgramova experimentu: Stanley Milgram, Obedience to Authority: An Experimental View (New York: Harper Torchbooks, 1969), s. 172; česky Poslušnost vůči autoritě (Praha: Portál, 2017).

14 SAFE je zkratka pro Security Analyst File Environment (prostředí pro dokumenty bezpečnostních analytiků). Hrozně se mi líbí, když lidé začnou se zkratkou (safe znamená bezpečný či sejf) a zpětně podle toho vytvoří celý název.

KAPITOLA 4.

1 U. S. Securities and Exchange Commission, Office of Investigations, „Investigation of Failure of the SEC to Uncover Bernard Madoff’s Ponzi Scheme, Public Version“, 31. srpna 2009, www.sec.gov/news/studies/2009/oig-509.pdf, s. 146.

2 Tamtéž, s. 149.

3 Tamtéž, s. 158.

4 Tamtéž, s. 211.

5 Markopolosovy životopisné údaje: Harry Markopolos, No One Would Listen: A True Financial Thriller (Hoboken, N.J.: John Wiley & Sons, 2010), s. 11; pro vylíčení snahy předat Spitzerovi hnědou obálku viz s. 109–11.

6 Opening Statement of Harry Markopolos“, Public Resource Org, YouTube, video laskavě poskytla televizní síť C-SPAN, 4. února 2009, https://www.youtube.com/watch?v=AF-gzN3ppbE&feature=youtu.be, naposledy viděno 8. března 2019.

7 Viz jedenáctou kapitolu knihy Timothy R. Levine, Duped: Truth-Default Theory and the Social Science of Lying and Deception (University of Alabama Press, 2019).

8 Popisy a citace, jež se týkají Angletonova pátrání po informátorovi v CIA, pocházejí z knihy Toma Mangolda: Cold Warrior: James Jesus Angleton, The CIA’s Master Spy Hunter (New York: Simon & Schuster, 1991), s. 263–64.

9 Viz jedenáctou kapitolu knihy Timothy R. Levine, Duped: Truth-Default Theory and the Social Science of Lying and Deception (University of Alabama Press, 2019).

KAPITOLA 5.

1 Přepis McQuearyho odpovědí: Commonwealth of Pennsylvania vs. Graham Basil Spanier vol. 1 (21. března 2017), s. 105–8.

2 Tamtéž, s. 141–42.

3 Tamtéž, s. 115–16.

4 Sanduskyho rozhovor s Costasem: „Sandusky addresses sex abuse allegations in 2011 interview“, NBC News, 21. června 2012, https://www.nbcnews.com/video/sandusky-addresses-sex-abuse-allegations-in-2011-interview-44570179907, poslední přístup 12. března 2019.

5 Malcolm Gladwell, „In Plain View“, The New Yorker, 24. září 2012, https://www.newyorker.com/magazine/2012/09/24/in-plain-view.

6 Joe Posnanski, Paterno (New York: Simon & Schuster, 2012), s. 251.

7 Jerry Sandusky, Touched: The Jerry Sandusky Story (Champaign, Ill.: Sports Publishing Inc., 2000), s. 33, 210.

8 Jack McCallum, „Last Call: Jerry Sandusky, the Dean of Linebacker U, is leaving Penn State after 32 years to devote himself to a different kind of coaching“, Sports Illustrated, 20. prosince 1999, https://www.si.com/vault/1999/12/20/271564/last-call-jerry-sanduskythe-dean-of-linebacker-u-is-leaving-penn-state-after-32-years-to-devotehimself-to-a-different-kind-of-coaching.

9 Bill Lyon, „Penn State defensive coordinator Jerry Sandusky is the Pied Piper of his time“, Philadelphia Inquirer, 27. prosince 1999.

10 Commonwealth v. Gerald A. Sandusky, 11. června 2012, s. 53;

11 Podle jednoho z mnoha následných rozborů případu „chlapec řekl, že nechce, aby měl Sandusky ‚potíže‘, a že Sandusky svým jednáním možná nic nemyslel. Chlapec si nepřál, aby se Sanduskym někdo mluvil, poněvadž se bál, že by jej nepozval na žádné další hry.“ Freeh Sporkin & Sullivan, LLP, Report of the Special Investigative Counsel Regarding the Actions of the Pennsylvania State University Related to the Child Sexual Abuse Committed by Gerald A. Sandusky, 12. července 2012, https://assets.documentcloud.org/documents/396512/report-final-071212.pdf, s. 42, dále pak s. 43–46.

12 Životopisné údaje Aarona Fishera a nepříjemné pocity vyvolané Sanduskyho chováním: Aaron Fisher, Michael Gillum a Dawn Daniels, Silent No More: Victim 1’s Fight for Justice Against Jerry Sandusky (New York: Ballantine Books, 2012).

13 Mark Pendergrast, The Most Hated Man in America: Jerry Sandusky and the Rush to Judgment (Mechanicsburg, Penn.: Sunbury Press, 2017), s. 90, 52, 55; Fisherovy změny příběhu, s. 59.

14 Další polemiky kolem potlačených traumatických vzpomínek viz například: C. J. Brainerd, V. F. Reyna, The Science of False Memory (Oxford: Oxford University Press, 2005); E. F. Loftus, K. Ketcham, The Myth of Repressed Memory: False Memories and Allegations of Sexual Abuse (New York: St Martin’s Press, 1994); R. J. McNally, Remembering Trauma (Cambridge, Mass.: Harvard University Press, 2003); R. Ofshe, E. Watters, Making Monsters: False Memories, Psychotherapy, and Sexual Hysteria (New York: Scribner, 1994); D. L. Schacter, The Seven Sins of Memory: How the Mind Forgets and Remembers (Boston: Houghton Mifflin, 2001), česky jako Sedm hříchů paměti (Praha: Paseka, 2003).

15 Geoffrey Moulton, Jr., Report to the Attorney General of the Investigation of Gerald A. Sandusky, 30. května 2014, Appendix J, http://filesource.abacast.com/commonwealthofpa/mp4_podcast/2014_06_23_REPORT_to_AG_ON_THE_SANDUSKY_INVESTIGATION.pdf.

Řekněme si to na rovinu. Sanduskyho případ je divný. Od chvíle, kdy byl Sandusky zatčen a usvědčen, trvá malá skupina lidí na jeho nevině. Nejotevřenější je v tomto ohledu John Ziegler, moderátor rozhlasové talk-show a konzervativně smýšlející novinář. Ziegler se spolu se třemi dalšími lidmi podílí na správě internetové stránky www.framingpaterno.com, která se věnuje hledání děr v obžalobě proti Sanduskymu.

Jak jsem zmínil v diskusi k Sanduskyho případu, Ziegler přesvědčivě tvrdí, že mezi tím, kdy McQueary Sanduskyho spatřil ve sprchách, a tím, kdy se obrátil na vedení Pensylvánské státní, uplynulo pět týdnů. Viz John Ziegler, „New Proof that December 29, 2000, Not February 9, 2001, was the Real Date of the McQueary Episode“, The Framing of Joe Paterno (blog), 9. února 2018, http://www.framingpaterno.com/new-proof-december-29-2000-notfebruary-9th-2001-was-real-date-mcQueary-episode. Podle Zieglerova názoru to dokazuje, že McQueary neviděl, co si myslí, že vidí. Řekl bych, že to naznačuje – v kontextu přednastavení na pravdu – že McQueary měl pochybnosti o tom, co viděl. Nutno dodat, že mezi těmito dvěma interpretacemi je velký rozdíl.

Ziegler vypátral mnoho skutečností, jež jsem kvůli omezenému prostoru a tematickému zaměření do kapitoly nezahrnul. (Sanduskyho případ je opravdu velice komplikovaný a zamotaný.) Podle Zieglerových zpráv jsou přinejmenším některé Sanduskyho oběti nevěrohodné. Zdá se, že je nalákalo velké finanční odškodnění nabízené Pensylvánskou státní a poměrně laxní kritéria pro to, kdo dostane zaplaceno.

Při sepisování této kapitoly jsem si se Zieglerem vyměnil několik zpráv a promluvili jsme si i po telefonu. Velkoryse se se mnou podělil o řadu dokumentů, včetně interní zprávy sepsané soukromým vyšetřovatelem Curtisem Everhartem. Zieglerův definitivní závěr, že je Sandusky nevinen, mě nepřesvědčil. Nicméně s ním souhlasím, že je ten případ mnohem méně jednoznačný a obvyklý, než se v tisku běžně naznačuje. Pokud byste se do něj chtěli ponořit hlouběji, ideální je začít u Zieglera.

Druhým (a možná konvenčnějším) skeptikem v Sanduskyho případu je spisovatel Mark Pendergrast, který v roce 2017 vydal knihu The Most Hated Man in America: Jerry Sandusky and the Rush to Judgment (Nejnenáviděnější muž v Americe: Jerry Sandusky a unáhlené soudy). Pendergrast tvrdí, že Sanduskyho případ je klasickou ukázkou „morální paniky“ a slabin lidské paměti. Z Pendergrastovy knihy jsem hodně těžil při popisu případů Aarona Fishera a Allana Myerse. Pozoruhodná je na ní mimo jiné zadní část přebalu, kde jsou uvedeny propagační texty od dvou nejvlivnějších a nejrespektovanějších světových odborníků na paměť: Richarda Lea ze Sanfranciské univerzity a Elizabeth Loftusové z Kalifornské univerzity v Irvinu.

Loftusová píše: „The Most Hated Man in America vypráví skutečně pozoruhodný příběh. Je podivuhodné, že i přes všechny zprávy, které o Sanduskyho případu vyšly, si nikdo jiný mnoha dalších otázek nepovšiml či o nich nepsal, včetně všech těch ‚vzpomínek‘, které byly v průběhu terapie a soudního procesu oživeny. Člověk by si myslel, že nakonec vyjde najevo, jak je to všechno šílené.“

Co si o tom myslet? Nemám ponětí. Rozplétání té spleti protichůdných důkazů, spekulací a nejednoznačných informací, jež se se Sanduskyho případem pojí, nechám na ostatních. Mě zajímá jedna věc: pokud je případ tak nepřehledný, jak proboha můžete poslat Spaniera, Curleyho a Schultze za mříže?

16 Commonwealth of Pennsylvania vs. Graham Basil Spanier vol. 1 (21. března 2017), s. 86–87.

17 Tamtéž, s. 155, 163–65.

18 Žaloba proti Sanduskymu přednesená velkou porotou, 5. listopadu 2011, https://cbsboston.files.wordpress.com/2011/11/sandusky-grand-jury-presentment.pdf, s. 6–7.

19 McQuearyho e-mail Jonelle Eshbachové získal bloger Ray Blehar na Pensylvánské státní univerzitě. Ray Blehar, „Correcting the Record: Part 1: McQueary’s 2001 Eyewitness Report“, Second Mile – Sandusky Scandal (SMSS): Searching for the Truth through a Fog of Deception (blog), 9. října 2017, https://notpsu.blogspot.com/2017/10/correcting-record-part-1-mcquearys-2001.html#more.

20 „Rachael Denhollander delivers powerful final victim speech to Larry Nassar“, YouTube, 24. ledna 2018, https://www.youtube.com/watch?v=7CjVOLToRJk&t=616s.

21 „Survivor reported sexual assault in 1997, MSU did nothing“, YouTube, 19. ledna 2018, https://www.youtube.com/watch?v=OYJIx_3hbRA.

22 Melissa Korn, „Larry Nassar’s Boss at Michigan State Said in 2016 That He Didn’t Believe Sex Abuse Claims“, Wall Street Journal, 19. března 2018, https://www.wsj.com/articles/deans-comments-shed-light-on-cultureat-michigan-state-during-nassars-tenure-1521453600.

23 Citace z podcastu Believed: Kate Wells and Lindsey Smith, „The Parents“, Believed, NPR/Michigan Radio, podcast, 26. listopadu 2018, https://www.npr.org/templates/transcript/transcript.php?storyId=669669746.

24 Kerry Howley, „Everyone Believed Larry Nassar“, New York Magazine/The Cut, 19. listopadu 2018, https://www.thecut.com/2018/11/how-did-larry-nassar-deceive-so-many-for-so-long.html.

25 „Lifelong friend, longtime defender speaks against Larry Nassar“, YouTube, 19. ledna 2018, https://www.youtube.com/watch?v=H8Aa2MQORd4.

26 Mark Pendergrast, The Most Hated Man in America: Jerry Sandusky and the Rush to Judgment (Mechanicsburg, Penn.: Sunbury Press, 2017), s. 147. Citováno z rozhovoru pensylvánské státní policie s Allanem Myersem, září 2011.

27 Rozhovor Allana Myerse s Curtisem Everhartem (soukromý vyšetřovatel obhajoby), 9. listopadu 2011.

28 Mark Pendergrast, The Most Hated Man in America: Jerry Sandusky and the Rush to Judgment (Mechanicsburg, Penn.: Sunbury Press, 2017), s. 168. Dodatečná zpráva o Allanu Myersovi od Anthonyho Sassana, 11. dubna 2012. Zde pasáž z příslušné knihy v plném znění:

„Corricelli naznačoval, že mu právní zástupce Shubin řekl, že mu Myers vyprávěl o případech orální, anální a prsty vykonané penetrace, kterou Sandusky prováděl,“ napsal ve zprávě Sassano. „Shubin Corricellimu ukázal třístránkový dokument, který měl údajně obsahovat Myersovy vzpomínky na sexuální kontakt se Sanduskym. Corricelli si dokument prohlédl a svěřil se mi s podezřením, že dokument napsal Anthony Shubin. Oznámil jsem mu, že o kopii dokumentu, u nějž panuje podezření, že jej napsal právní zástupce Shubin, nestojím.“ Sassano došel k závěru: „V tu chvíli jsem nepředpokládal, že by vyšetřování s Allanem Myersem dále pokračovalo.“

29 Commonwealth v. Gerald A. Sandusky (Appeal), 4. listopadu 2016, s. 10.

30 Brett Swisher Houtz testimony, June 11, 2012, p. 70; Commonwealth v. Gerald A. Sandusky, 11. června 2012, s. 70.

31 Dorothy Sandusky testimony, June 19, 2012, p. 257. Commonwealth v. Gerald A. Sandusky, 19. června 2012, s 257.

32 Commonwealth of Pennsylvania vs. Graham Basil Spanier vol. 1 (21. března 2017), s. 174–75, 189.

33 Tamtéž, s. 381, 203.

34 Tamtéž, s. 442.

35 Jeffrey Toobin, „Former Penn State President Graham Spanier Speaks“, The New Yorker, 21. srpna 2012, https://www.newyorker.com/news/news-desk/formerpenn-state-president-graham-spanier-speaks.

KAPITOLA 6.

1 Dialog je ze seriálu Přátelé, z dílu „Joey a holka od rány“ (15. epizoda, 5. série), režie Kevin Bright, NBC, 1998, česká premiéra 16. listopadu 1999. Překlad použitých dialogů je převzatý z české dabované verze seriálu, Česká televize 1999.

2 Paul Ekman a Wallace V. Friesen, Facial Action Coding System, parts 1 and 2 (San Francisco: Human Interaction Laboratory, Dept. of Psychiatry, University of California, 1978).

Ve své druhé knize Blink (Little, Brown and Company, 2005), česky vyšlo jako Mžik (Dokořán, 2005), jsem velkou část šesté kapitoly nazvané „Sedm vteřin v Bronxu: jemné umění čtení myšlenek“ věnoval diskusi o práci Paula Ekmana, jednoho z nejvýznamnějších psychologů posledního století. Je spoluvynálezcem systému FACS, jímž Jennifer Fugateová na mou žádost analyzovala zmíněnou epizodu Přátel. FACS se stal zlatým standardem porozumění a klasifikace toho, jak se na obličeji projevují lidské emoce. Ekmanovým stěžejním vědeckým přínosem byla demonstrace představy „úniku“ (leakage) – tedy že emoce, které pociťujeme, se na naší tváři často bezděčně promítnou skrze specifickou konfiguraci obličejových svalů. A pokud jste v „jazyku“ obličeje vyškolení a máte možnost zastavit nahrávku něčích výrazů a procházet ji milisekundu po milisekundě, dokážete tyto konfigurace identifikovat.

Toto jsem v Mžiku napsal na straně 210: „Kdykoli prožíváme nějakou základní emoci, automaticky je vyjádřena obličejovými svaly. Tato reakce může na obličeji zůstat jen zlomek vteřiny anebo ji lze zaznamenat jen elektrickými senzory připevněnými k obličeji. Ale vždy je přítomna.“ (Překlad Martin Weiss.)

Ekman pronesl dvě odvážná tvrzení. Zaprvé, že emoce se nutně promítají ve tváři – pokud něco cítíte, dáte to najevo. A zadruhé, že tento typ emočních výrazů je univerzální – že všichni a všude stejným způsobem používáme svůj obličej k projevování pocitů.

Některé psychology tyto výroky odjakživa uváděly do rozpaků, ale od napsání Mžiku odpor proti Ekmanově názoru v psychologické komunitě dále rostl.

Proč Ekman například věří, že jsou emoce univerzální? Vybaven balíčkem třiceti fotografií se spolu se dvěma kolegy v 60. letech minulého století vypravil na Papuu-Novou Guineu. Na fotografiích byli lidé ze Západu, jejichž výrazy korespondovaly se základními emocemi: hněv, smutek, opovržení, znechucení, překvapení, štěstí a strach.

Novoguinejský kmen, který Ekmanova skupina navštívila, se jmenuje Fore. Ještě před několika desítkami let žili Foreové v podstatě v době kamenné, úplně odříznutí od zbytku světa. Ekman se domníval, že pokud Foreové dokážou na fotografiích identifikovat hněv či překvapení tak snadno jako někdo v New Yorku či Londýně, musí být emoce univerzální. Skutečně by být mohly.

„Naše zjištění podporují Darwinovo tvrzení, že obličejové výrazy emocí jsou díky společnému evolučnímu původu podobné u všech lidí bez ohledu na kulturu,“ napsali Ekman a jeho kolegové v článku publikovaném v časopise Science, jednom z vůbec nejprestižnějších vědeckých časopisů. (Viz: P. Ekman et al., „Pan-Cultural Elements in Facial Display of Emotions“, Science 164 [1969]: 86–88.)

Tato myšlenka – že existuje univerzální soubor lidských emočních reakcí – je základem, o nějž se opírá celá kategorie nástrojů, jež využíváme k porozumění cizincům. Proto máme detektory lži. Proto si láskou poblouzněné dvojice navzájem hluboce hledí do očí. Proto se Chamberlain odvážně vypravil na návštěvu do Německa, aby se sešel s Hitlerem. A proto si soudce Solomon pečlivě prohlížel člověka, kterého obvinili ze zneužití dítěte.

Je tu však jeden problém. O to, co zjistil u Foreů, se Ekman opíral nesmírně pevně. Jenže pokus s rozpoznáváním emocí, jejž s nimi provedl, nebyl ani zdaleka tak průkazný, jak tvrdil.

Ekman se na Novou Guineu vypravil s Wallacem Friesenem, rovněž psychologem, a antropologem Richardem Sorensonem. Ani Ekman, ani Friesen nemluvili jazykem Foreů. Sorenson ho znal jen natolik, aby porozuměl těm nejjednodušším věcem nebo je byl schopen říct. (Viz: James Russell, „Is There Universal Recognition of Emotion from Facial Expression? A Review of the Cross Cultural Studies“, Psychological Bulletin 115, no. 1 [1994]: 124.) Máme tu tedy tři muže, kteří domorodcům ukazují fotografie bělochů s různými výrazy – a nezbývá jim, než se zcela spoléhat na překladatele. Nemohou tedy nechat každého domorodce, aby sám přemýšlel o tom, co ta která fotografie zobrazuje. Co s tím? Nesměli situaci komplikovat. Ekman a jeho skupina proto použili takzvanou „nucenou volbu“. Domorodcům ukazovali obrázky jeden po druhém a u každé fotografie hodnotitele požádali, aby z krátkého seznamu emocí vybral správnou odpověď. Znázorňuje to, na co se díváte, hněv, smutek, opovržení, znechucení, překvapení, štěstí, nebo strach? (Foreové ve skutečnosti nemají slova pro znechucení či překvapení, takže badatelé improvizovali: znechucení bylo něco, co páchne, a překvapení bylo něco nového.)

Nuže, je nucená volba dobrá metoda? Představte si například, že bych chtěl zjistit, jestli víte, jak se jmenuje hlavní město Kanady. (Ze zkušenosti mohu říct, že překvapivě mnoho Američanů o tom nemá ponětí.) Mohu se zeptat přímo: Jak se jmenuje hlavní město Kanady? Tato otázka pracuje se svobodnou volbou. Abyste na ni odpověděli správně, musíte hlavní město Kanady opravdu znát. A teď stejná otázka v podobě s nucenou volbou.

Hlavní město Kanady je:

Washington, D.C.

Kuala Lumpur

Ottawa

Nairobi

Toronto

Můžete hádat, že? Washington, D.C., to není. I někdo, kdo se v zeměpise absolutně nevyzná, pravděpodobně ví, že to je hlavní město Spojených států. Pravděpodobně to není Kuala Lumpur ani Nairobi, protože tahle jména neznějí kanadsky. Zbývá tedy Toronto a Ottawa. I když nemáte tušení, jak se hlavní město Kanady jmenuje, máte 50procentní šanci, že odpovíte správně. Stalo se tedy při Ekmanově výzkumu kmene Fore právě tohle?

Sergio Jarillo a Carlos Crivelli – badatelé, o nichž jsem psal v šesté kapitole této knihy – zahájili svůj výzkum snahou replikovat Ekmanovy závěry. Jejich představa byla následující: napravme nedostatky jeho pokusu a uvidíme, jestli obstojí. Prvním krokem bylo vybrat izolovaný kmen – obyvatele Trobriandských ostrovů – jejichž jazyk a kulturu alespoň jeden z nich (Jarillo) dobře znal. To byla oproti Ekmanovi jejich první výhoda: o lidech, s nimiž mluvili, toho věděli nesrovnatelně víc než Ekmanova skupina. Rovněž se rozhodli nevyužít metodu „nucené volby“. Použili mnohem rigoróznější metodu volby svobodné. Rozložili fotografie (lidé se na nich tvářili šťastně, smutně, nahněvaně a znechuceně) a zeptali se: „Která z těchto tváří je smutná?“ Potom se zeptali další osoby: „Která z těchto tváří je nahněvaná?“ A tak dále. Nakonec všechny odpovědi spočítali.

A co zjistili? Že když Ekmanův stěžejní experiment přepracujete a zopakujete – ale tentokrát důkladně a rigorózně – argumenty ve prospěch univerzalismu zmizí. V posledních několika letech proběhla řada nových výzkumů, z nichž jsem při psaní této kapitoly vycházel.

Několik dodatečných faktů:

Ekmanův původní článek v Science je po pečlivém pročtení trochu zvláštní. Autor tvrdí, že zjištění učiněná u Foreů jsou důkazem univerzalismu. Pokud ovšem prozkoumáte jeho data, nevypadá to, že by popisovala univerzalismus.

Foreové byli při rozpoznávání šťastných obličejů opravdu dobří, ale pouze polovina z nich správně identifikovala „vystrašenou“ tvář jako výraz strachu. Pětačtyřicet procent z nich se domnívalo, že překvapená tvář je vystrašenou tváří. Padesát šest procent z nich určilo smutek jako hněv. To má být univerzalismus?

Když jsme si povídali o lidech (jako Ekman), kteří vehementně upřednostňují myšlenku univerzalismu, pronesl Crivelli jednu velice bystrou poznámku. Mnozí z nich patří ke generaci, jež vyrůstala po druhé světové válce. Narodili se ve světě posedlém mezilidskými rozdíly – ve světě přesvědčeném, že černoši jsou geneticky podřadní a Židé škodí a jsou zlomyslní – a silně je přitahovala teorie, podle níž jsme všichni stejní.

Je ovšem důležité poznamenat, že výzkum antiuniverzalistů Ekmanův přínos nevyvrací. Každý, kdo se pohybuje v oboru lidských emocí, z jeho objevů nějakým podstatným způsobem čerpá. Lidé jako Jarillo a Crivelli pouze tvrdí, že emocím nelze porozumět, aniž bychom vzali v potaz kulturu.

Jak prohlásila Lisa Feldmanová Barrettová, jedna z předních kritiček Ekmanova pohledu: „emoce se nespouštějí, vytváříme je.“ (Viz její knihu How Emotions Are Made – Jak se tvoří emoce, NewYork: Houghton Mifflin Harcourt, 2017, s. xiii.) V průběhu života si každý z nás na základě kultury a prostředí, jež obývá, vytváří vlastní soubor operačních pokynů pro svou tvář. Tvář je symbolem odlišnosti lidských bytostí, nikoli jejich podobnosti, což je velký problém, pokud vaše společnost ustavila pravidlo, že cizím lidem porozumíte čtením v jejich tváři.

Pěkné shrnutí této nové větve výzkumu viz L. F. Barrett et al., „Emotional expressions reconsidered: Challenges to inferring emotion in human facial movements“, Psychological Science in the Public Interest (20, no. 1 [2019]: 1-68), a také výše citovanou knihu L. Barrettové.

3 Fotografie Pan Am úsměvu a Duchennova úsměvu: Jason Vandeventer and Eric Patterson, „Differentiating Duchenne from non-Duchenne smiles using active appearance models“, 2012 IEEE Fifth International Conference on Biometrics: Theory, Applications and Systems (BTAS) (2012): 319–24.

4 Jednotky FACS pro Rosse, který se dívá mezerou mezi dveřmi: Paul Ekman and Erika L. Rosenberg, eds., What the Face Reveals: Basic and Applied Studies of Spontaneous Expression Using the Facial Action Coding System (FACS), Second Edition (New York: Oxford University Press, 2005), s. 14.

5 Charles Darwin, The Expression of the Emotions in Man and Animals (London: J. Murray, 1872), česky Výraz emocí u člověka a u zvířat (Praha: Československá akademie věd, 1964). Ekman se o Darwinově přínosu k porozumění emočním výrazům rozepsal zde: Paul Ekman, ed., Darwin and Facial Expression (Los Altos, Calif.: Malor Books, 2006).

6 Ginnah Muhammad v. Enterprise Rent-A-Car, 3–4 (31st District, 2006).

7 Carlos Crivelli et al., „Are smiles a sign of happiness? Spontaneous expressions of judo winners“, Evolution and Human Behavior 2014, doi:10.1016/j.evolhumbehav.2014.08.009.

8 Carlos Crivelli et al., „Facial Behavior While Experiencing Sexual Excitement“, Journal of Nonverbal Behavior 35 (2011): 63–71.

9 Úvod do Jarillovy a Crivelliho studie o Trobrianďanech viz: Carlos Crivelli et al., „Reading Emotions from Faces in Two Indigenous Societies“, Journal of Experimental Psychology: General 145, no. 7 (červenec 2016): 830–43. doi:10.1037/xge0000172. Z tohoto článku pochází také tabulky porovnávající úspěšnost Trobrianďanů a madridských školáků.

10 Fotografie nahněvané tváře: Job van der Schalk et al., „Moving Faces, Looking Places: Validation of the Amsterdam Dynamic Facial Expression Set (ADFES)“, Emotion 11, no. 4 (2011): 912. Researchgate.

11 Namibijská studie: Maria Gendron et al., „Perceptions of Emotion from Facial Expressions Are Not Culturally Universal: Evidence from a Remote Culture“, Emotion 14, no 2 (2014): 251–62.

12 Mary Beard, Laughter in Ancient Rome: On Joking, Tickling, and Cracking Up (Oakland: University of California Press, 2015), s. 73.

13 Achim Schützwohl and Rainer Reisenzein, „Facial expressions in response to a highly surprising event. exceeding the field of vision: A test of Darwin’s theory of surprise“, Evolution and Human Behavior 33, no. 6 (listopad 2012): 657–64.

14 Schützwohl vychází z předchozí studie: R. Reisenzein and M. Studtmann, „On the expression and experience of surprise: No evidence for facial feedback, but evidence for a reverse self-inference effect“, Emotion, no. 7 (2007): 612–27.

15 Associated Press, „‚Real Smart Kid‘ Jailed, This Time for Killing Friend“, Spokane (Wash.) Spokesman-Review, 26. května 1995, http://www.spokesman.com/stories/1995/may/26/real-smart-kidjailed-this-time-for-killing-friend/.

16 Kleinberg et al., „Human Decisions“, op. cit.

KAPITOLA 7.

1 Amanda Knox, režie: Rod Blackhurst a Brian McGinn (Netflix, 2016). Z téhož dokumentu pocházejí i další informace, jako například seznam milenců Knoxové a citace vyšetřovatelů i státního zástupce.

2 Peter Gill, „Analysis and Implications of the Miscarriages of Justice of Amanda Knox and Raffaele Sollecito“, Forensic Science International: Genetics 23 (červenec 2016): 9–18. Elsevier, doi:10.1016/j.fsigen.2016.02.015.

3 Levine, Duped, 13. KAPITOLA.

4 Odkaz na experiment 27 ze 13. kapitoly Levinovy knihy Duped, viz též: Timothy Levine, Kim Serota, Hillary Shulman, David Clare, Hee Sun Park, Allison Shaw, Jae Chul Shim, and Jung Hyon Lee, „Sender Demeanor: Individual Differences in Sender Believability Have a Powerful Impact on Deception Detection Judgments“, Human Communication Research 37 (2011): 377–403. Z tohoto zdroje pochází i informace o výkonu trénovaných vyšetřovatelů u odpovídajících a neodpovídajících dotazovaných.

5 The Global Deception Research Team, „A World of Lies“, Journal of Cross-Cultural Psychology 37, no. 1 (leden 2006): 60–74.

6 Markopolos, No One Would Listen, s. 82.

7 Seth Stevenson, „Tsarnaev’s Smirk“, Slate, April 21, 2015, https://slate.com/news-and-politics/2015/04/tsarnaevtrial-sentencing-phase-prosecutor-makes-case-that-dzhokhar-tsarnaev-shows-noremorse.html.

8 Amanda Knox, Waiting to Be Heard: A Memoir (New York: Harper, 2013), s. 11–12, 26, 91, 109; česky jako Čekám, až mě vyslechnete (Motto, 2015).

9 John Follain, Death in Perugia: The Definitive Account of the Meredith Kercher Case from Her Murder to the Acquittal of Raffaele Sollecito and Amanda Knox (London: Hodder and Stoughton, 2011), s. 90–91, 93, 94.

10 Rozhovor s Diane Sawyerovou: „Amanda Knox Speaks: A Diane Sawyer Exclusive“, ABC News, 2013, https://abcnews.go.com/2020/video/amanda-knox-speaksdiane-sawyer-exclusive-19079012.

11 Ian Leslie, „Amanda Knox: What’s in a face?“, The Guardian, October 7, 2011, https://www.theguardian.com/world/2011/oct/08/amanda-knox-facial-expressions.

12 Tom Dibblee, „On Being Off: The Case of Amanda Knox“, Los Angeles Review of Books, 12. srpna 2013, https://lareviewofbooks.org/article/on-being-off-the-case-ofamanda-knox.

13 Nathaniel Rich, „The Neverending Nightmare of Amanda Knox“, Rolling Stone, 27. června 2011, https://www.rollingstone.com/culture/culture-news/the-neverending-nightmare-ofamanda-knox-244620/?print=true.

KAPITOLA 8.

1 Jonssonova výpověď a popis incidentu pocházejí ze soudního dokumentu People v. Turner, svazek 6 (18. března 2016), s. 274–319. Výpověď Emily Doeové o probuzení v nemocnici: sv. 6, s. 445. Výpověď Brocka Turnera o množství vypitého alkoholu: sv. 9 (23. března 2016), s. 836, 838. Policejní odhad hladiny alkoholu v Turnerově krvi: sv. 7 (21. března 2016), s. 554. Juliina výpověď o množství vypitého alkoholu: sv. 5 (17. března 2016), s. 208–9, 213. Hladina alkoholu v krvi u Turnera a Doeové (v poznámce pod čarou): sv. 7, s. 553–54. Výpověď Doeové o množství alkoholu, jejž vypila: sv. 6, s. 429, 433–34, 439. Turnerova výpověď o eskalaci sexuálních aktivit: sv. 9, s. 846–47, 850–51, 851–53. Závěrečná řeč prokuratury: sv. 11 (28. března 2016), s. 1072–73. Turnerova výpověď o grindingu: sv. 9, s. 831–32. Výpověď Doeové o výpadku paměti: sv. 6, s. 439–40. Turnerova výpověď o výpadku paměti: sv. 11, s. 1099–100. Turnerova výpověď o hlasové zprávě Doeové: sv. 9, s. 897.

2 Toto číslo se opírá o desítky studií vzniklých po roce 1987, včetně průzkumu, který v roce 2015 společně provedly deník Washington Post a organizace Kaiser Family Foundation. V rámci výzkumu, který v roce 2015 uskutečnila Asociace amerických univerzit (AAU), se zjistilo, že během studia na vysoké škole uvádí sexuální napadení 23 procent studentek. Výzkum zvěřejněný v roce 2016 ministerstvem spravedlnosti toto číslo zvýšil na 25,1 procenta, tedy na každou čtvrtou ženu. Viz: David Cantor et al., „Report on the AAU campus climate survey on sexual assault and sexual misconduct“, Westat; 2015, https://www.aau.edu/sites/default/files/%40%20Files/Climate%20Survey/AAU_CampusClimate_Survey_12_14_15.pdf; Christopher Krebs et al., „Campus Climate Survey Validation Study Final Technical Reports“, U.S. Department of Justice, 2016, http://www.bjs.gov/content/pub/pdf/ccsvsftr.pdf. Průzkum zaměřený na dosažení souhlasu a definování sexuálního násilí: Bianca DiJulio et al., „Survey of Current and Recent College Students on Sexual Assault“, Washington Post/Kaiser Family Foundation, 12. června 2015, s. 15–17, http://files.kff.org/attachment/Survey%20Of%20Current%20And%20Recent%20College%20Students%20On%20Sexual%20Assault%20-%20Topline.

3 Lori E. Shaw, „Title IX, Sexual Assault, and the Issue of Effective Consent: Blurred Lines, When Should ‚Yes‘ Mean ‚No‘?“, Indiana Law Journal 91, no. 4, Article 7 (2016): 1412.

4 Tamtéž, s. 1416. Citace Shawové: People v. Giardino 98, Cal. Rptr. 2d 315, 324 (Cal. Ct. App. 2000) a Valerie M. Ryan, „Intoxicating Encounters: Allocating Responsibility in the Law of Rape“, 40 CAL. W.L. REV. 407, 416 (2004).

5 Příběh Dwighta Heatha jsem poprvé vyprávěl v článku „Drinking Games“, The New Yorker, 15. února 2010, https://www.newyorker.com/magazine/2010/02/15/drinking-games.

6 Dwight B. Heath, „Drinking patterns of the Bolivian Camba“, Quarterly Journal of Studies on Alcohol 19 (1958): 491–508.

7 Ralph Beals, Ethnology of the Western Mixe (New York: Cooper Square Publishers Inc., 1973), s. 29.

8 Claude Steele and Robert A. Josephs, „Alcohol Myopia: Its Prized and Dangerous Effects“, American Psychologist 45, no. 8 (1990): 921–33.

9 Tara K. MacDonald et al., „Alcohol Myopia and Condom Use: Can Alcohol Intoxication Be Associated With More Prudent Behavior?“, Journal of Personality and Social Psychology 78, no. 4 (2000): 605–19.

10 Helen Weathers, „I’m No Rapist … Just a Fool“, Daily Mail, 30. března 2007, www.dailymail.co.uk/femail/article-445750/Im-rapist--just-fool.html.

11 R v Bree [2007] EWCA Crim 804, 8, 16–17,25–35. Další výňatky z usnesení uvedené v poznámce pod čarou: 32, 35, 36.

12 Paměťový test s třemi mrtvými myšmi: Donald Goodwin, „Alcohol Amnesia“, Addiction (1995): 90, 315–17. (Dnes by takový experiment žádná etická komise nepovolila.) Z téhož zdroje pochází i příběh obchodního cestujícího, který utrpěl pětidenní výpadek paměti.

13 Policejní kontroly střízlivosti: Joann Wells et al., „Drinking Drivers Missed at Sobriety Checkpoints“, Journal of Studies on Alcohol (1997): 58, 513–17.

14 Robert Straus and Selden Bacon, Drinking in College (New Haven: Yale University Press, 1953), s. 103.

15 Aaron M. White et al., „Prevalence and Correlates of Alcohol-Induced Blackouts Among College Students: Results of an E-Mail Survey“, Journal of American College Health 51, no. 3 (2002): 117–31, doi:10.1080/07448480209596339.

16 Ashton Katherine Carrick, „Drinking to Blackout“, New York Times, 19. září 2016, www.nytimes.com/2016/09/19/opinion/drinking-to-blackout.html.

17 William Corbin et al., „Ethnic differences and the closing of the sex gap in alcohol use among college-bound students“, Psychology of Addictive Behaviors 22, no. 2 (2008): 240–48, http://dx.doi.org/10.1037/0893-164X.22.2.240.

18 „Body Measurements“, National Center for Health Statistics, Centers for Disease Control and Prevention, U.S. Department of Health & Human Services, 3. května 2017, https://www.cdc.gov/nchs/fastats/body-measurements.htm. Čísla pocházejí z online kalkulačky množství alkoholu v krvi: http://www.alcoholhelpcenter.net/program/bac_standalone.aspx.

19 Emily Yoffe, „College Women: Stop Getting Drunk“, Slate, 16. října 2013, slate.com/human-interest/2013/10/sexual-assault-and-drinking-teach-women-the-connection.html.

20 Statistické údaje pocházejí z průzkumu Washington Post/Kaiser Family Foundation.

21 Craig MacAndrew and Robert B. Edgerton, Drunken Comportment: A Social Explanation (Chicago: Aldine Publishing Company, 1969), s. 172–73.

22 Prohlášení Emily Doeové o důsledcích pro oběť, s. 7–9, https://www.sccgov.org/sites/da/newsroom/newsreleases/Documents/B-Turner%20VIS.pdf.

KAPITOLA 9.

1 James Mitchell, Enhanced Interrogation: Inside the Minds and Motives of the Islamic Terrorists Trying to Destroy America (New York: Crown Forum, 2016), s. 7.

2 Sheri Fink and James Risen, „Psychologists Open a Window on Brutal CIA Interrogations“, New York Times, 21. června 2017, https://www.nytimes.com/interactive/2017/06/20/us/cia-torture.html. Z Wikipedie: „Intoxikace vodou, známá také jako otrava vodou, hyperhydratace či hypervolemie, je potenciálně smrtelné narušení činnosti mozku, k němuž dojde, pokud se v důsledku nadměrného příjmu vody příliš vychýlí rovnováha elektrolytů v těle.“

3 Charles A. Morgan et al., „Hormone Profiles in Humans Experiencing Military Survival Training“, Biological Psychiatry 47, no. 10 (2000): 891–901, doi:10.1016/s0006-3223(99)00307-8.

4 Reyova-Osterriethova komplexní figura nakreslená před výslechem a po něm: Charles A. Morgan III et al., „Stress-Induced Deficits in Working Memory and Visuo-Constructive Abilities in Special Operations Soldiers“, Biological Psychiatry 60, no. 7 (2006): 722–29, doi: 10.1016/j.biopsych.2006.04.021. Reyovu-Osterriethovu komplexní figuru vytvořil Andre Rey, jenž ji publikoval v článku „L’examen psychologique dans les cas d’encephalopathie traumatique (Les problemes)“, Archivesde Psychologie 28 (1941): 215–85.

5 Charles Morgan et al., „Accuracy of eyewitness memory for persons encountered during exposure to highly intense stress“, International Journal ofLawand Psychiatry 27 (2004): 264–65.

6 Verbatim Transcript of Combatant Status Review Tribunal Hearing for ISN 10024, 10. března 2007, http://i.a.cnn.net/cnn/2007/images/03/14/transcript_ISN10024.pdf.

7 Shane O’Mara, Why Torture Doesn’t Work: The Neuroscience of Interrogation (Cambridge, Mass.: Harvard University Press, 2015), s. 167.

8 Robert Baer, „Why KSM’s Confession Rings False“, Time, 15. března 2007, http://content.time.com/time/world/article/0,8599,1599861,00.html.

9 Adam Zagorin, „Can KSM’s Confession Be Believed?“, Time, 15. března 2007, http://content.time.com/time/nation/article/0,8599,1599423,00.html.

KAPITOLA 10.

1 Sylvia Plath to Aurelia Plath, 7. listopadu 1962, v Peter K. Steinberg and Karen V. Kukil, eds., The Letters of Sylvia Plath Volume II: 1956–1963 (New York: Harper Collins, 2018), s. 897.

2 Alfred Alvarez, The Savage God: A Study of Suicide (New York: Random House, 1971), s. 30–31.

3 Mark Runco, „Suicide and Creativity“, Death Studies 22 (1998): 637–54.

4 Stephen Spender, The Making of a Poem (New York: Norton Library, 1961), s. 45.

5 Alvarez, The Savage God, s. 18–19.

6 Jillian Becker, Giving Up: The Last Days of Sylvia Plath (New York: St. Martin’s Press, 2003), s. 80, 291.

7 Básně Sylvie Plathové pocházejí z knihy The Collected Poems of Sylvia Plath, edited by Ted Hughes (New York: Harper Perennial Modern Classics, 2008). Jsou to „Edge“ (česky Rozhraní), s. 272; „Lady Lazarus” (Lady Lazarus), s. 244–45; „A Birthday Present“ (Dárek k narozeninám), s. 207. České překlady všech básní pocházejí z knihy Ariel (Praha: Mladá fronta, 1984), přel. Tomáš Zábrana.

8 Ernest Shulman, „Vulnerability Factors in Sylvia Plath’s Suicide“, Death Studies 22, no. 7 (1988), s. 598–613.

9 Douglas J. A. Kerr, „Carbon Monoxide Poisoning: Its Increasing Medico-Legal Importance“, British Medical Journal 1, no. 3452 (5. března 1927), s. 416.

10 Malcolm E. Falkus, Always under Pressure: A History of North Thames Gas Since 1949 (London: Macmillan, 1988), s. 107.

11 Přechod ze svítiplynu na zemní plyn, 1965–1977: Trevor Williams, A History of the British Gas Industry (Oxford: Oxford University Press, 1981), s. 190.

12 Četnost sebevražd ve Velké Británii v roce 1962: Ronald V. Clarke and Pat Mayhew, „The British Gas Suicide Story and Its Criminological Implications,” Crime and Justice 10 (1988): s. 88, doi:10.1086/449144. Z tohoto zdroje pocházejí i příslušné grafy. Graf: „Relation between gas suicides in England and Wales and CO content of domestic gas, 1960–77“ (Vztah mezi sebevraždami spáchanými plynem v Anglii a Walesu a obsahem CO v plynu používaném v domácnostech, 1960–1977), s. 89; graf „Crude suicide rates (per 1 million population) for England and Wales and the United States, 1900–84“ (Přibližná četnost sebevražd na 1 milion obyvatel v Anglii, Walesu a Spojených státech, 1900–1984), s. 84; graf „Suicides in England and Wales by domestic gas and other methods for females twenty-five to forty-four years old” (Sebevraždy spáchané ženami mezi dvaceti pěti a čtyřiceti čtyřmi lety v Anglii a Walesu plynem a jinými metodami), s. 91.

13 Viz například: Kim Soffen, „To Reduce Suicides, Look at Gun Violence“, Washington Post, 13. července 2016, https://www.washingtonpost.com/graphics/business/wonkblog/suicide-rates/.

14 John Bateson, The Final Leap: Suicide on the Golden Gate Bridge (Berkeley: University of California Press, 2012), s. 8; historie bariéry zabraňující sebevraždám (a její nepřítomnosti): s. 33, 189, 196.

15 Dokumentární film režiséra Erica Steela má strohý název The Bridge (More4, 2006). V České republice se promítal pod festivalovým názvem Most.

16 Richard H. Seiden, „Where are they now? A follow-up study of suicide attempters from the Golden Gate Bridge“, Suicide and Life-Threatening Behavior 8, no. 4 (1978): 203–16.

17 Tyto čtyři komentáře jsou součástí série připomínek k návrhu správy mostu na postavení ochranné sítě: http://goldengatebridge.org/projects/documents/sds_letters-emailsindividuals.pdf.

18 Matthew Miller et al., „Belief in the Inevitability of Suicide: Results from a National Survey“, Suicide and Life-Threatening Behavior 36, no. 1 (2006).

19 David Weisburd et al., „Challenges to Supervision in Community Policing: Observations on a Pilot Project“, American Journal of Police 7 (1988): 29–50.

20 Larry Sherman et al., Evidence-Based Crime Prevention (London: Routledge, 2002). (Sherman i Weisburd jsou mimořádně produktivní. Uvedl jsem zde jen malou ukázku jejich práce. V citované knize se toho případní zájemci dozvědí mnohem víc!)

21 L. W. Sherman et al., „Hot spots of predatory crime: outine activities and the criminology of place“, Criminology (1989): 27–56.

22 Glenn Pierce et al., „The character of police work: strategic and tactical implications“, Center for Applied Social Research Northeastern University, listopad 1988. Autoři studie si sice neuvědomovali, že jejich data podporují zákon o koncentraci zločinu, Weisburd si toho však všiml, když se podíval na jejich závěry.

Viz obrázek 2 v článku David Weisburd et al., „Understanding and Controlling Hot Spots of Crime: The Importance of Formal and Informal Social Controls“, Prevention Science 15, no. 1 (2014): 31–43, doi:10.1007/s11121-012-0351-9. Mapa ukazuje zločinnost v období mezi lety 1989 a 2004. Další informace o Weisburdově výzkumu zločinu viz knihy: David Weisburd et al., The Criminology of Place: Street Segments and Our Understanding of the Crime Problem (Oxford: Oxford University Press, 2012), a David Weisburd et al., Place Matters: Criminology for the Twenty-First Century (New York: Cambridge University Press, 2016).

Nedlouho po našem setkání v roce 2018 mi Weisburd zařídil, abych mohl strávit den s jeho kolegyní Claire Whiteovou. Ti dva prováděli v Baltimoru od roku 2012 rozsáhlý výzkum zaměřený na rizikové oblasti – studovali 450 uličních segmentů v různých částech města. „Myšlenka, že je zločin vysoce koncentrovaný, je stále uznávanější,“ vysvětlila Whiteová. „[Weisburd] to doložil nejrůznějšími daty v celé řadě měst. Nejzásadnější otázka zní: Proč tomu tak je? Co je na těch místech tak zvláštního, že vykazují takovou koncentraci zločinu?“

Whiteová a Weisburd najali čtyřicet studentů-tazatelů a každý den je do oněch 450 segmentů poslali, aby zdokumentovali podmínky a získali od obyvatel co nejvíc informací. „Vyptávali jsme se na něco, čemu říkáme kolektivní efektivita, ochota zasáhnout,“ řekla Whiteová. „Pokud nějaké dítě poleze na auto, nakolik jsou vaši sousedé ochotní mu něco říct? Pokud se má uzavřít místní požární stanice, jak ochotní budou vaši sousedé s tím něco udělat? Otázky se týkaly ochoty zapojit se, ale také důvěry. Důvěřujete svým sousedům? Vyznáváte stejné hodnoty jako oni? … Měli jsme tam i dotazy ohledně policie: Myslíte si, že se k vám policie chová spravedlivě? Myslíte si, že policisté s lidmi jednají uctivě?“

Pro srovnání máme ve studii i „kontrolní“ uliční segmenty, jež jsou definované tak, že v nich policii volají méně než čtyřikrát ročně. Za rizikovou oblast či ohnisko se pokládá každé místo, kam se policie volá více než osmnáctkrát za rok. Mějte na paměti, že Baltimore byl založen v 18. století – bloky jsou tam opravdu krátké. To znamená, že těch osmnáct telefonátů pochází z části ulice, kterou přejdete za méně než minutu. Whiteová řekla, že z některých ulic, které byly do studie zařazeny, přišlo přes šest set hovorů za rok. Právě to má Weisburd na mysli, když mluví o zákonu koncentrace zločinu. Ve většině ulic žádný zločin není. Malé procento jich je dějištěm prakticky všech zločinů v oblasti. Výpravu jsme s Whiteovou zahájili v západním Baltimoru, nedaleko středu města.

„Tato oblast je nechvalně známá vysokou mírou kriminality. Zatkli tu Freddieho Graye a proběhly tady následné nepokoje,“ zmínila případ mladého Afroameričana, který v roce 2015 za podezřelých okolností zemřel ve vazbě, což vyústilo v bouřlivé protesty. „Pokud jste se dívali na seriál The Wire [v ČR příhodně uvedený pod distribučním názvem The Wire – Špína Baltimoru], tak tam se pořád mluví o západním Baltimoru.“ Ta oblast byla pro starší město na severovýchodě typická: úzké ulice, městské domy z červených cihel. V některých blocích proběhla gentrifikace, v jiných nikoli. „Rozhodně tu je mnoho čtvrtí, o nichž si na procházce řeknete, že jsou hezké. Působí příjemně,“ prohlásila Whiteová, když středem čtvrti projížděla. „Potom zahnete za roh a ocitnete se v ulici, kde jsou všechna okna zatlučená prkny. Je to město duchů. Přemýšlíte, jestli tam vůbec někdy někdo bydlel.“

Vzala mě do prvního studovaného uličního segmentu a zaparkovala. Chtěla, abych hádal, jestli je to riziková, nebo kontrolní oblast. Na rohu stál nádherný kostel z 19. století a za ním byl malý park. Blok měl elegantní evropské proporce. Slunce zářilo. Řekl jsem, že to musí být kontrolní oblast. Zavrtěla hlavou. „Je to divoká ulice.“

Jela dál.

Někdy je na první pohled zřejmé, do které kategorie ulice patří: zchátralý blok s barem na jednom konci a pojišťovnou Slick Rick’s Bail Bonds na druhém byl přesně tím, čím se zdál být – dvojnásob rizikovým místem, kde bujel zločin i drogy. „Někde je to na první pohled jasné, co?“ prohodila Whiteová. „Vystoupíte z auta a lidé na ulici začnou vykřikovat kódy, že se blíží policisté.“ Rozesmála se. „Vždycky mě pobaví, když vyrazím ven s terénními pracovníky, kteří říkají: ‚To je kód pro nás. Že jsme na ulici.‘“ Jednou se terénní pracovníci přímo za bílého dne ocitli uprostřed přestřelky. V této oblasti opravdu nebyl prostor pro pochybnosti.

Některé polorozpadlé ulice ale byly naprosto v pořádku. Jednou jsme uprostřed mimořádně neutěšeného úseku narazili na malou oázu: dva po sobě jdoucí uliční segmenty s upravenými trávníky a čerstvě natřenými domy. Jedna z velkých opuštěných budov měla v okně vystavenou ceduli odkazující na Jana 14, 2-3: „V domě mého Otce je mnoho příbytků.“ Byl náznak ironie důkazem funkce, nebo dysfunkce?

Požádal jsem Whiteovou o vysvětlení, co určitou část ulice postrčilo tím či oním směrem. Někdy odpovědět dokázala. Obvykle však ne. „To je právě ono,“ řekla. „Prostředí vždy neprozradí, co se v něm děje. V pilotní studii byla jedna ulice zvolena jako násilná riziková oblast. Policista a lékař řekli: ‚Tohle v žádném případě násilná riziková oblast není.‘ Všechny domy byly udržované. Byla to nádherná ulice. Vypravila jsem se tam a ověřila to, abych se ujistila. Myslela jsem si, že je v našich datech třeba nějaká chyba. Policista vám tvrdí, že to v žádném případě násilná riziková oblast není, a ona je. Někdy člověk prostě neví.“

Ponaučením z naší odpolední projížďky po Baltimoru bylo, že mýlit se v neznámých lidech je velmi snadné. Četnost vražd v Baltimoru mnohonásobně převyšuje národní průměr. Spatřit opuštěné budovy, chudobu a drogové dealery, jak pokřikují kódované vzkazy, a pak nad takovými oblastmi i všemi, kdo v nich žijí, zlomit hůl, je ta nejsnazší věc na světě. Podstatou zákona koncentrace kriminality je, že většina ulic v „těchto oblastech“ je naprosto bezproblémová. Riziková místa jsou jen místa, nikoli celá území. „Soustředíme se na všechny ty špatné lidi,“ prohlásila Whiteová o pověsti Baltimoru, „ale ve skutečnosti tu převažují dobří lidé.“ Tím, co podněcuje náš strach, je neznalost neznámého.

23 Sylvia Plath, The Bell Jar (London: Faber and Faber, 1966), s. 175, 179, 181. Česky jako Pod skleněným zvonem (Praha: Argo, 1996, přeložil Tomáš Hrách).

24 Viz obrázek 3 v článku: Kyla Thomas and David Gunnell, „Suicide in England and Wales 1861–2007: A timetrends analysis“, International Journal of Epidemiology 39, no. 6 (2010): 1464–75, https://doi.org/10.1093/ije/dyQ094.

25 Anne Sexton, „The Barfly Ought to Sing“, Triquarterly no. 7 (1996): 174–75, citováno v: Diane Wood Middlebrook, Anne Sexton: A Biography (New York: Houghton Mifflin, 1991), s. 107. Další stránky citované z životopisu od D. Middlebrookové: 165, 216 (Hemingway), 397.

26 Alvarez, The Savage God, s. 40.

27 Weisburdova mapa Jersey City: Viz obrázek 2 v článku: David Weisburd et al., „Does Crime Just Move Around the Corner? A Controlled Study of Spatial Displacement and Diffusion of Crime Control Benefits“, Criminology 44, no. 3 (08, 2006): 549–92. doi: http://dx.doi.org.i.ezproxy.nypl.org/10.1111/j.1745-9125.2006.00057.x.

28 „Lethality of Suicide Methods“, Harvard T. H. Chan School of Public Health, 6. ledna 2017, https://www.hsph.harvard.edu/means-matter/means-matter/case-fatality, poslední přístup 17. března 2019.

29 Anne Sexton, „The Addict“, v The Complete Poems (New York: Open Road Media, 2016), s. 165.

30 Podívejte se, jak klesal počet sebevražd spáchaných oxidem uhelnatým po roce 1975. Podobá se to grafu četnosti sebevražd ve Velké Británii po konci éry svítiplynu. Viz obrázek 4 v článku: Neil B. Hampson and James R. Holm, „Suicidal carbon monoxide poisoning has decreased with controls on automobile emissions“, Undersea and Hyperbaric Medical Society, Inc. 42 (2): 159-64, březen 2015.

KAPITOLA 11.

1 George Kelling et al., „The Kansas City Preventive Patrol Experiment: A Summary Report“ (Washington, DC: Police Foundation, 1974), p. v, https://www.policefoundation.org/wp-content/uploads/2015/07/Kelling-et-al.-1974-THE-KANSAS-CITY-PREVENTIVE-PATROLEXPERIMENT.pdf.

2 Alan M. Webber, „Crime and Management: An Interview with New York City Police Commissioner Lee P. Brown“, Harvard Business Review 63, no. 3 (květen-červen 1991): 100, https://hbr.org/1991/05/crime-and-management-an-interview-withnew-york-city-police-commissioner-lee-p-brown.

3 George Bush, „Remarks to the Law Enforcement Community in Kansas City, Missouri“, January 23, 1990, v George Bush: Public Papers of the Presidents of the United States, 1. ledna–30. června, 1990, s. 74.

4 Popis okrsku 144 v Kansas City pochází z práce: Lawrence Sherman et al., „The Kansas City Gun Experiment“, National Institute of Justice, leden 1995, https://www.ncjrs.gov/pdffiles/kang.pdf. Nová strategie snížila počet zbraní v okrsku 144 na polovinu, důkaz 4, s. 6. Statistické údaje pro dvousetdenní experiment zaměřený na snížení počtu zbraní, s. 6.

5 James Shaw, „Community Policing Against Crime: Violence and Firearms“ (doktorská disertační práce, University of Maryland College Park, 1994), s. 118.

6 Tamtéž, s. 122–23.

7 Erik Eckholm, „Who’s Got a Gun? Clues Are in the Body Language“, New York Times, 26. května 1992, https://www.nytimes.com/1992/05/26/nyregion/who-s-got-a-gun-cluesare-in-the-body-language.html.

8 David A. Harris, „Driving While Black and All Other Traffic Offenses: The Supreme Court and Pretextual Traffic Stops“, Journal of Criminal Law and Criminology 87, issue 2 (1997): 558, https://scholarlycommons.law.northwestern.edu/cgi/viewcontent.cgi?article=6913&context=jclc.

9 Heien v. North Carolina, 135 S. Ct. 534 (2014), https://www.leagle.com/decision/insco20141215960.

10 Fox Butterfield, „A Way to Get the Gunmen: Get the Guns“, New York Times, 20. listopadu 1994, https://www.nytimes.com/1994/11/20/us/a-way-to-get-the-gunmenget-the-guns.html.

11 Shaw, „Community Policing Against Crime: Violence and Firearms“, s. 136.

12 Tamtéž, s. 155–56.

13 Don Terry, „Kansas City Police Go After Own ‚Bad Boys‘“, 10. září 1991, https://www.nytimes.com/1991/09/10/us/kansascity-police-go-after-own-bad-boys.html.

14 Informace o zvýšení počtu dopravních kontrol v Severní Karolíně po roce 2000 viz: Deborah L. Weisel, „Racial and Ethnic Disparity in Traffic Stops in North Carolina, 2000–2001: Examining the Evidence“, North Carolina Association of Chiefs of Police, 2014, http://ncracialjustice.org/wp-content/uploads/2015/08/Dr.-Weisel-Report.compressed.pdf.

15 E. Macbeth and B. Ariel, „Place-based Statistical Versus Clinical Predictions of Crime Hot Spots and Harm Locations in Northern Ireland“, Justice Quarterly (srpen 2017): 22, http://dx.doi.org/10.1080/07418825.2017.1360379.

KAPITOLA 12.

1 Nick Wing and Matt Ferner, „Here’s What Cops and Their Supporters Are Saying about the Sandra Bland Arrest Video,” HuffPost, 22. července 2015. https://www.huffingtonpost.com/entry/cops-sandrabland-video_us_55afd6d3e4b07af29d57291d.

2 Texas Department of Public Safety General Manual, Chapter 5, Section 05.17.00, https://www.documentcloud.org/ documents/3146604-DPSGeneralManual.html.

3 TSA a hledání jehly v kupce sena: DHS Press Office, „DHS Releases 2014 Travel and Trade Statistics“, 23. ledna 2015, https://www.dhs.gov/news/2015/01/23/dhs-releases-2014-traveland-trade-statistics, accessed March 2019.

4 Další dilema související s hledáním jehly v kupce sena: Ženy středního věku jsou ve většině zemí vybízeny, aby pravidelně chodily na mamografická vyšetření. Rakovina prsu je však velmi vzácná. Z žen, jež mamogram podstoupily, jich je nemocných méně než 0,5 procenta. Pátrání po rakovině prsu je tedy hledáním jehly v kupce sena.

Epidemioložka Joann Elmoreová nedávno spočítala, co z toho plyne. Představte si, řekla, že skupina radiologů udělá mamogram 100 000 ženám. Statisticky by se mělo u těch 100 000 žen najít 480 případů rakoviny. Kolik jich radiologové odhalí? 398. Věřte mi, že na tak obtížný úkol, jakým čtení mamogramu je, jde o velmi dobrý výsledek.

Jenže během stanovení správných diagnóz radiologové učiní také 8 957 falešně pozitivních nálezů. Tak to při hledání jehly v kupce sena chodí: pokud chcete v zavazadlech najít velmi výjimečně se vyskytující zbraň, ve výsledku objevíte hromadu fénů.

Nyní si představte, že chcete při odhalování rakoviny odvádět lepší práci. Možná, že zachytit 398 případů ze 480 vám není dost dobré. Elmoreová provedla druhý výpočet, ale tentokrát se obrátila na radiology s dodatečným specializovaným výcvikem. Tito lékaři byli velmi pozorní, leč také velice podezřívaví – byli lékařskou obdobou Briana Encinii. Správně rozpoznali 422 ze 480 případů – to je mnohem lepší! Avšak kolik falešně pozitivních nálezů jejich zvýšená podezřívavost vynesla? Celých 10 947. Další dva tisíce zcela zdravých žen byly informovány, že mají nemoc, kterou ve skutečnosti neměly, a potenciálně byly vystaveny dalším nepotřebným vyšetřením. Lépe trénovaní radiologové si při hledání nádorů nevedli lépe proto, že by byli přesnější. Lépe si vedli, jelikož byli podezřívavější. Viděli rakovinu všude.

Jaké skupině radiologů byste svůj mamogram radši dali přečíst? Dělá vám větší starosti malá pravděpodobnost, že máte rakovinu, kterou se nepodaří odhalit, nebo mnohem větší pravděpodobnost, že vám bude diagnostikována rakovina, kterou nemáte? Na tuto otázku neexistuje správná či špatná odpověď. Různí lidé ke svému zdraví a rizikům přistupují různě. Důležité je však ponaučení, jež nám tato čísla ohledně hledání jehly v kupce sena dávají. Pátrat po něčem vzácném něco stojí.

5 Heien v. North Carolina, 135 S. Ct. 534 (2014), https://www.leagle.com/decision/insco20141215960.

6 Gary Webb, „DWB: Driving While Black“, Esquire 131, issue 4 (duben 1999): 118–27. Webbův článek jako první zdokumentoval nárůst využívání technik vyvinutých v Kansas City. Je to vynikající, ale depresivní text. Jednou si Webb povídal s floridským policistou jménem Vogel, jenž mimořádně agresivně obhajoval proaktivní prohlídky. Vogel byl pyšný na svůj šestý smysl, který mu pomáhal odhalit potenciální zločince. Webb píše: Dalšími ukazateli, řekl [Vogel], jsou ozdoby jako „naušnice, kroužky v nose či v očním víčku. Takové věci jsou typické pro lidi, kteří mají něco společného se zločinem. Ruku v ruce s tím jde i tetování,“ a zejména když zobrazuje „listy marihuany“. O řidiči mu něco prozradí i samolepky na autě. „Třeba samolepky s lebkami – skoro vždycky je mají na autech lidé, kteří mají co do činění s drogami.“

Ale už dost!

7 Los Angeles Times Staff, „Citations by Trooper Brian Encinia“, Los Angeles Times, 9. srpna 2015, http://spreadsheets.latimes.com/citations-trooper-brian-encinia/.

8 Tento a další citáty pocházejí z knihy: Charles Remsberg, Tactics for Criminal Patrol: Vehicle Stops, Drug Discovery, and Officer Survival (Northbrook, Ill.: Calibre Press, 1995), s. 27, 50, 68, 70, 83–84, 166.

9 Všechny citace Encinii a otázky, jež mu Renfro pokládal, pocházejí z rozhovoru s Renfrem: Interview with Cleve Renfro (Texas Department of Public Safety Lieutenant), 8. října 2015. Audionahrávka získána od KXAN-TV, Austin, https://www.kxan.com/news/investigations/trooper-fired-for-sandrabland-arrest-my-safety-was-in-jeopardy/1052813612.

10 Texas Transportation Code,Title 7: Vehicles and Traffic, Subtitle C: Rules of the Road, Chapter 545: Operation and Movement of Vehicles, Sections 104, 105, s. 16, https://statutes.capitol.texas.gov/?link=TN.

11 John E. Reid et al., Essentials of the Reid Technique: Criminal Investigation and Confessions (Sudbury, Mass.: Jones and Bartlett Publishers, 2005), s. 98.

Reidův manuál je plný nesmyslných tvrzení o odhalování lži. Reidův „systém“ vyšetřovatele například učí, aby si všímali neverbálních signálů, které mají na výroky podezřelého „zesilující“ účinek. Neverbálními signály se myslí držení těla, pozice rukou a podobně. Na straně 93 stojí: „Odtud pocházejí běžná vyjádření jako ‚podstatné jsou činy, ne slova‘, a ‚pokud mluvíš pravdu, dívej se mi přímo do očí‘.“ Kdybyste na sebe naskládali všechny vědecké články, které tato prohlášení vyvracejí, dosáhly by až na Měsíc. Zde je jedna z mých oblíbených kritik, formulovaná Richardem R. Johnsonem, kriminologem z Toledské univerzity. (O Johnsonově výzkumu si můžete přečíst zde: „Race and Police Reliance on Suspicious Non-Verbal Cues“, Policing: An International Journal of Police Strategies and Management 30, no. 2 [červen 2007]: 277–90.)

Johnson se znovu podíval na staré půlhodinové epizody televizního dokumentárního pořadu Cops [česky pod názvem Policie v akci USA]. Možná si ten seriál pamatujete: začal běžet v roce 1989 a vysílá se dodnes, což z něj dělá jeden z nejdéle běžících pořadů na amerických obrazovkách. [Po zabití Afroameričana George Floyda při policejním zásahu a následných nepokojích byla poslední epizoda odvysílána v květnu 2020 a v červnu 2020 bylo rozhodnuto o ukončení seriálu.] Štáb s kamerou doprovází policistu do terénu a natáčí – bez komentáře, ve stylu cinema verité – všechno, co se během směny stane. (Je to nečekaně návykové, ačkoli je snadné zapomenout, že to, co v běžné epizodě Cops vidíte, je notně sestříhané. Policisté až tak vytížení nejsou.) Johnson se podíval na 480 starých epizod Cops. Zajímaly jej interakce mezi policistou a občanem, při nichž byla na obrazovce minimálně šedesát vteřin horní polovina civilistova těla. Našel 452 scén, které tomuto zadání odpovídaly. Potom je na základě informací uvedených v pořadu rozdělil na „nevinné“ a „podezřelé“. Měl před sebou ženu s dítětem v náručí, jejíž dům byl právě vykraden? Anebo teenagera, který začal okamžitě prchat, když spatřil policii, a v jehož batohu se našly ženiny šperky? Potom svou sbírku dále rozdělil podle rasy – na bílou, černou a hispánskou.

Je třeba dodat, že o signálech spojených s vystupováním (demeanor cues) existuje nemalé množství studií. Nicméně Johnsonův výzkum je jiný, neboť neprobíhal ve vysokoškolské psychologické laboratoři. Je ze skutečného života.

Začněme tím, co je podle názoru mnoha policistů jedním z nejdůležitějších signálů spjatých s vystupováním – očním kontaktem. Reidův manuál – nejčastěji používaná příručka při výcviku policejních složek – má v tomto ohledu jasno: lháři uhýbají pohledem. Pravdomluvní podezřelí udržují oční kontakt.

Co tedy Johnson zjistil, když tuto představu prozkoumal ve světle skutečných mezilidských interakcí v pořadu Cops? Je u nevinné osoby pravděpodobnější, že se bude dívat policistovi do očí, než u vinného člověka?

Johnson spočítal, kolik vteřin za minutu záběru připadá na oční kontakt.

Černoši, kteří jsou úplně nevinní, se policistovi ve skutečnosti dívají do očí s menší pravděpodobností než černoši, kteří jsou podezřelí ze spáchání trestného činu. Nyní se podívejme na bělochy:

Zaprvé stojí za povšimnutí, že běloši, kteří v Cops figurují, se coby skupina dívají policistům do očí daleko více než černoši. Běloši podezřelí ze zločinu dokonce hleděním do policistových očí strávili ze všech čtyř skupin (běloši: nevinní/podezřelí; černoši: nevinní/podezřelí) nejvíc času. Pokud podle uhýbání pohledem odhadujete něčí důvěryhodnost, budete černochy podezřívat mnohem častěji než bělochy. Daleko horší však je, že ze všech budete nejvíce podezřívaví vůči zcela nevinným Afroameričanům.

Dobrá. Podívejme se na výrazy obličeje. Reidova technika policisty učí, že výrazy obličeje mohou poskytnout užitečné informace o vnitřním rozpoložení podezřelého. Byl jsem odhalen? Budu brzy odhalen? Jak stojí v manuálu:

„Už jen samotné střídání výrazů může nasvědčovat lži, kdežto nedostatek této proměnlivosti naopak svědčí o pravdomluvnosti.“ (Reid et al., Essentials of the Reid Technique, s. 99)

Výše uvedené upomíná na běžnou představu, že když je někdo vinný nebo se vyhýbá odpovědi, často se směje. Průzkum mezi policisty ukazuje, že příslušníci policejních složek „častý smích“ zpravidla pokládají za znamení, že něco není v pořádku. Pokerovou hantýrkou takové chování považují za „tell“. Zde popisujeme Johnsonovu analýzu smíchu v Cops, do níž jsme zahrnuli i jeho data o Hispáncích.

Pravidlo, na něž se mnozí policisté spoléhají, platí i zde přesně obráceně. Nejčastěji se smějí nevinní Afroameričané. Skupinou, která se směje nejméně, jsou hispánští podezřelí. Jediným smysluplným závěrem, který z toho plyne, je, že černoši se v Cops smějí hodně, běloši trochu méně a Hispánci vůbec.

Podívejme se ještě na jeden prvek: koktání. Jestliže se někdo pokouší ospravedlnit a nervózně zadrhává, bereme to jako známku vykrucování či lži. Je to správně? Co k tomu říkají data z Cops?

Podezřelí Afroameričané mluví plynule. Nevinní Hispánci dělají nervózní odmlky a nemohou se vymáčknout. Pokud se zachováte v souladu s Reidovým manuálem, budete zatýkat nevinné Hispánce a necháte se obalamutit vinnými Afroameričany.

Znamená to, že policistům prostě musíte poskytnout lepší, specifičtější soubor interpretačních pravidel? Dávejte si pozor na přesvědčivě hovořícího černého chlapíka. Běloši, kteří se nesmějí, chystají nějakou nekalost. Ne! Ani to by vzhledem k ohromné variabilitě, kterou Johnson odhalil, nefungovalo.

Podívejme se kupříkladu na rozpětí odpovědí, z nichž tyto průměry vyplynuly. Oční kontakt u nevinných Afroameričanů se pohybuje od 7 do 49,41 sekund. Jsou tu nevinní černoši, kteří téměř nikdy nenavazují oční kontakt, a nevinní černoši, kteří oční kontakt udržují skoro neustále. Počet úsměvů se u nevinných černochů pohybuje v rozmezí od 0 do 13,34. Máme tu nevinné černochy, kteří se smějí hodně – 13,34krát za minutu. Avšak jsou tu i nevinní černoši, kteří se nesmějí vůbec. Počet „zadrhnutí v řeči“ se u bělochů pohybuje v rozmezí 0,64 až 9,68. Někteří běloši se zakoktávají jako nervózní teenageři a jiní mluví jako Winston Churchill. Plyne z toho jediné skutečné ponaučení, a sice že lidé se velice liší v tom, kdy a jak moc se smějí nebo hledí druhým do očí, popřípadě jak plynule mluví. A najít v tomto chování jakýkoli vzorec je nemožné.

Počkat! Málem bych zapomněl na jedno z nejdůležitějších vodítek, které Reidova technika zmiňuje: sledujte ruce!

Při odpovědi může subjekt dělat rukama jednu z těchto tří věcí: Nezapojí je a nepohybuje s nimi, což může značit, že nedůvěřuje vlastní verbální reakci nebo jednoduše mluví o něčem, co nepovažuje za velmi důležité. Ruce se mohou pohybovat dál od těla a gestikulovat, ilustrovat slovní sdělení [takovým pohybům se říká též ikonická gesta]. Třetí možností je, že ruce přicházejí do kontaktu s určitou částí těla, což se označuje jako gesta adaptivní či adaptéry (Reid et al., s. 96).

Následuje vysvětlení, jak pohyby rukou přispívají či nepřispívají k našemu povědomí o pravdomluvnosti. Reidova technika v tomto ohledu předpokládá, že v pohybu rukou se skrývá určitý vzor. A skrývá? Zde jsou Johnsonova data ohledně pohybů rukou. Tentokrát jsem připojit rozpětí reakcí – nejmenší počet zaznamenaných gest je ve druhém sloupečku, největší ve třetím. Jen se podívejte:

Gestikulace rukama

Průměrný počet gest

Nejmenší počet gest

Nejvyšší počet gest

Afroameričan/nevinný

28,39

0,00

58,46

Afroameričan/podezřelý

23,98

0,00

56,00

Běloch/nevinný

7,89

0,00

58,00

Běloch/podezřelý

17,43

31,00

56,00

Hispánec/nevinný

22,14

23,00

57,00

Hispánec/podezřelý

31,41

13,43

53,33

Celý vzorek

23,68

0,00

58,46

Pokud vám tato čísla dávají smysl, jste chytřejší než já.

Mimochodem, nejpodivnější z Reidových utkvělých představ je tato: „Důležitým ukazatelem lži může být změna v pohupování nohou (pokud náhle začne nebo přestane), které nastane současně s verbální odpovědí. […] Chodidla se rovněž zapojují do významných změn v držení těla, označovaných jako ‚vrtí sebou na židli‘. Chování spočívá v tom, že se subjekt pevně zapře nohama a doslova vytáhne tělo nahoru, lehce mimo židli, aby zaujal novou pozici. Pokud těsně před nebo zároveň s verbální odpovědí dojde k výraznému posunutí na židli, jež tento charakter vykazuje, jde o dobrou známku lži.“ (Reid et al., Essentials of the Reid Technique, s. 98)

Cože? Jen tak mimochodem, jsem někdo, kdo neustále nervózně vrtí nohama. Dělám to, když jsem vzrušený, když mám radost i když vypiju příliš mnoho kávy. Co to má proboha společného s tím, jestli mluvím pravdu?

Ještě poslední rýpnutí do Reidovy techniky. Dovolte mi, abych uvedl citát ze zdrcujícího přehledového právnického článku Briana Galliniho, „Police ‚Science‘ in the Interrogation Room: Seventy Years of Pseudo-Psychological Interrogation Methods to Obtain Inadmissible Confessions“, Hastings Law Journal 61 (2010): 529. Tato pasáž popisuje studii, kterou provedli Saul Kassin a Christina Fongová, „‚I’m Innocent!‘: Effects of Training on Judgments of Truth and Deception in the Interrogation Room“, Law and Human Behavior 23, no. 5 (October 1999): 499–516.

Podstatnější je, že profesoři Kassin a Fongová natočili jednu skupinu dobrovolníků vyslýchaných v souladu s Reidovou metodou. Chtěli určit, zda metoda na domnělý (sehraný) zločin opravdu ukáže. Druhá skupina dobrovolníků, z nichž někteří byli v Reidově metodě vyškolení, nahrávky sledovala a měla vyjádřit (1) názor na vinu či nevinu každého subjektu a (2) důvěru ve své vyhodnocení viny či neviny. Výsledky byly stejně předvídatelné jako znepokojivé: zaprvé, míra správnosti úsudku byla srovnatelná s náhodným výběrem. Zadruhé, „výcvik ve využívání verbálních a neverbálních signálů nezlepšil přesnost úsudku“. Ve snaze vysvětlit, proč výcvik nijak nezlepší přesnost posudku, autoři nevybíravě konstatovali: „Teze, že tyto signály spolehlivě rozlišují mezi zločinci a nevinnými osobami obviněnými z trestného činu, který nespáchaly, nemá pevné empirické opodstatnění.“

Na závěr autoři uvedli, že dobrovolníci příliš věřili ve svou schopnost posoudit vinu a nevinu. Slovy autorů:

„U trénovaných i netrénovaných dobrovolníků jsme zjistili, že mezi přesností úsudku a sebedůvěrou neexistuje signifikantní korelace, bez ohledu na to, zda byla míra sebedůvěry zaznamenávána před, po nebo během úlohy. Dalším dokladem meta-kognitivních problémů v této oblasti je, že hodnocení sebedůvěry pozitivně korelovalo s počtem důvodů (včetně důvodů vycházejících z Reidovy metody) uvedených jako opodstatnění konkrétního úsudku, což je další závislá proměnná, která nepredikuje přesnost. Výcvik měl v tomto ohledu neblahý vliv. Konkrétně se ukázalo, že vyškolené osoby jsou při posuzování pravdy a lži ve srovnání s těmi neškolenými méně přesné. Přesto byly sebevědomější a jasněji vyjadřovaly své důvody pro často chybné úsudky.“

12 „Sandy Speaks – 1. března 2015“, YouTube, nahráno 24. července 2015, https://www.youtube.com/watch?v=WJw3_cvrcwE, naposledy přehráno 22. března 2019.

13 Zpráva ministerstva spravedlnosti o Fergusonu v Missouri: United States Department of Justice Civil Rights Division, „Investigation of the Ferguson Police Department“, 4. března 2015, https://www.justice.gov/sites/default/files/opa/press-releases/attachments/2015/03/04/ferguson_police_department_report.pdf.

14 Charles R. Epp, Steven Maynard-Moody, and Donald Haider-Markel, How Police Stops Define Race and Citizenship (Chicago: University of Chicago Press, 2004).

15 Statistiky severokarolínské dálniční policie: „Open Data Policing: North Carolina“, naposledy navštíveno v březnu 2019, https://opendatapolicing.com/nc/.

16 Tato mapa zločinnosti ukazuje data pro Waller County z let 2013 až 2017, shromážděná baltimorským agregátorem kriminalistických dat SpotCrime, jenž získává data od místních policejních okrsků.